Все одно нічого.
А тоді вона з’являється: рука на підвіконні.
Тягнеться догори, наче голова солдата, що вигулькує з окопу. Я бачу, як вона проводить пальцями по склу, малюючи кров’ю лінії.
Вона ще жива.
— Мем? Ви знаєте, хто…
Та я вже вистрибнула з кімнати, кинувши телефон на підлогу, а кіт понявчав мені у спину.
33
Парасоля стоїть у своєму кутку, зіщулена під стіною, наче налякана наближенням якоїсь загрози. Я беруся за прохолодну ручку, що гладенько лягає в мою змокрілу долоню.
«Швидкої допомоги» нема, але є я, лише за кілька кроків від Джейн. За цими стінами, за парою дверей, вона виручила мене, прийшла на допомогу… А зараз у неї із грудей стирчить лезо. Моя клятва психотерапевта: «Перш за все я не маю права нашкодити. Я сприятиму зціленню та добробуту і ставитиму чужі інтереси понад своїми».
Джейн десь там, за сквером, рукою розгрібає кров із рани.
Я відчиняю двері у передпокій.
Крізь тамтешню загуслу темряву пробираюся до вхідних дверей. Відмикаю засув і клацаю пружиною парасолі, відчуваю, як вона розганяє повітря, розцвітаючи в чорноті; кінчики ребер зачіпають стіну, тягнуться, ніби маленькі кігті.
Один. Два.
Рука обхоплює дверну ручку.
Три.
Ручка повертається.
Чотири.
Я залишаюся стояти, стискаючи в кулаці холодну латунь.
Не можу поворухнутись.
Відчуваю, як зовнішній світ хоче пролізти всередину, — хіба не так це описувала Ліззі? Він розбухає над дверми, випинає свої м’язи, грюкає по дереву; я відчуваю його подих, з ніздрів валить пара, зуби люто скрегочуть. Він розчавить мене; він розірве мене; він поглине мене.
Я спираюся головою на двері, видихаю. Один. Два. Три. Чотири.
Вулиця — глибокий просторий каньйон. Надто відкритий простір. Я не зможу.
Вона всього за пару кроків. За сквером.
За сквером.
Я виходжу з передпокою, тягнучи за собою парасолю, та заходжу на кухню. Он вони, просто за посудомийною машиною: бічні двері, що ведуть просто у сквер. Майже рік вони стояли замкнені й незрушні. Перед ними я поставила корзину зі сміттям, з пащі якої тепер, наче зламані зуби, стирчали горлечка пляшок.
Я відсуваю корзину — під акомпанемент брязкоту скла — і відмикаю замок, відводжу засув.
А якщо двері замкнуться за мною? Якщо я не зможу повернутися? Погляд ловить ключ, що висить на гачку біля прорізу. Знімаю його та кидаю собі до кишені халата.
Я націлюю парасолю перед собою — моя таємна зброя; мій щит і меч — і нахиляюся, щоб взятися за дверну ручку. Обертаю її.
Штовхаю двері.
Потік повітря розбивається об моє тіло, різко та холодно. Я заплющую очі.
Спокій. Темрява.
Один.
Два.
Три.
Чотири.
Я виходжу назовні.
34
На першій сходинці я зовсім промахуюсь, зіскакую на другу і далі, хитаючись, іду в темряві з парасолею перед собою. Інша нога спотикається, я тільки й встигаю гомілкою іззаду черкнути сходи та хлюпнутися на траву.
Я склепляю очі. Голова треться об навіс парасолі. Вона захищає мене, наче намет.
Зіщулившись в такій оболонці, я витягую руку по сходах, вгору-вгору-вгору, крадучись пальцями по сходинках, поки не намацую верхню. Я виглядаю з-під парасолі. Двері стоять відчинені, кухня заманює золотавим світлом. Я тягнуся, ніби хочу вхопити те світло, притягнути його до себе.
Вона там помирає.
Я знову повертаю голову до парасолі. Чотири чорні квадрати, чотири білі лінії.
Обіпершись на шорстку поверхню сходів, я підіймаю себе на ноги, вгору-вгору-вгору.
Я чую, як над головою скриплять гілки дерев, маленькими ковтками вдихаю холодне повітря. Я вже й забула, яке на смак холодне повітря.
І — один, два, три, чотири — я йду далі. Мною хилитає, наче п’янчугою. Я і є п’янчуга, нагадую собі.
Один, два, три, чотири.
…
На третьому році ординатури я познайомилася з дитиною, яка після операції у зв’язку з епілепсією проявляла цікаву модель поведінки. До лобектомії[179] вона, за всіма ознаками, була щасливою десятирічною дівчинкою, хоча й схильною до серйозних епілептичних епізодів («епілепізодів», як хтось саркастично зауважив); але після операції вона віддалилася від сім’ї, почала ігнорувати свого молодшого брата, не витримувала батьківських дотиків.
Спочатку вчителі запідозрили жорстоке поводження у сім’ї, але потім хтось помітив, наскільки дружнішою дівчинка була з людьми, яких вона ледве знала чи й узагалі не знала, — вона обіймала своїх лікарів, брала за руки випадкових перехожих, розмовляла із продавчинями, наче то її старі подруги. І разом з тим її близьких — колись найближчих людей — трусило від її холоду.
Ми так і не визначили причину. Але результат ми назвали «вибірковим емоційним відчуженням». Цікаво, де вона зараз; цікаво, як справи в її сім’ї.
Я думаю про ту маленьку дівчинку, її тепле ставлення до незнайомців, симпатію до невідомого, поки бреду через сквер, щоб урятувати жінку, з якою розмовляла двічі.
І коли я про це думаю, парасоля стукається об щось, і я зупиняюся, немов укопана.
Це лавка.
Це лавка, єдина в цьому сквері, пошарпане маленьке дерев’яне сідало з френзлюватими бильцями та пам’ятною дощечкою на спинці. Колись я зі свого гнізда на будинку спостерігала, як тут сиділи Е з Олівією; він гаяв час за планшетом, вона гортала книжку, а потім вони мінялися. «Фанатієш від дитячої літератури?» — питала я його опісля.
«Експеліармус»[180], — парирував він.
Верхівка парасолі застрягла між планками сидіння. Я обережно висмикую її… а тоді усвідомлюю, чи, точніше, згадую: лавка стоїть просто за ворітьми до скверу. Я не зможу дістатися будинку Расселлів, окрім як через вулицю.
Я про це не подумала.
Один. Два. Три. Чотири.
Я стою посеред чвертьакрового скверу, озброєна лише нейлоном і бавовною, на півдорозі до будинку, де зарізали жінку.
Починаю чути загрозливе шумовиння ночі. Воно огортає мої легені, облизує мої губи.
Я зможу, думаю я, але коліна підкошуються під вагою тіла. Ну ж бо: вгору-вгору-вгору. Один, два, три, чотири.
Я сунуся уперед — дрібний крок, але хоч якийсь. Дивлюся собі на ноги, з-під капців вибивається зелена трава. Я сприятиму зціленню та добробуту.
Тепер ніч впилася своїми кігтями у моє серце. Вона стискає його. Я зірвусь. Я зараз зірвусь.
І ставитиму чужі інтереси понад своїми.
Джейн, я йду. Я тягну іншу ногу вперед, але тіло вже опускається, тоне. Один, два, три, чотири.
Здалеку стогнуть сирени, наче плакальниці на поминках. Криваво-червоне світло заливає купол парасолі. Не встигнувши спинити себе, я повертаюся до шуму.
Вітер завиває. Я сліпну від світла фар.
Один. Два. Три…
П’ятниця, 5 листопада
35
— Думаю, нам варто було замкнути кімнату, — промимрив Ед після того, як вона вибігла у коридор.
Я повернулася до нього.
— А чого ти очікував?
— Я не…
— А ти як думав, що станеться? Хіба я не про те говорила?
Не очікуючи відповіді, я виходжу з кімнати. Едові кроки м’яко слідують за мною килимом.
У вестибюлі за стійкою з’явилася Марі.
— Нарід, у вас усе в порядку? — спохмурнівши, спитала вона.
— Ні, — відповіла я одночасно з Едовим «добре».
Олівія знайшлася у кріслі біля вогнища, сльози вмивали її обличчя, лискуче від жару з каміна. Ми з Едом підповзли до неї з обох боків. Полум’я обдало жаром мені спину.
— Лівві, — почав Ед.
— Ні, — відповіла вона, похитуючи туди-сюди головою.
Він спробував ще раз, ніжніше.
— Лівві.
— Та пішли ви, — верескнула вона.
Ми відсахнулись: я ледь не впала на решітку каміна. Марі повернулася за стійку й робила усе можливе, щоб ігнорувати цей нарід.