Маркус відповідає:
— Я виріжу своє ім’я у нього на спині, коли вона закінчить допит!
Але він випускає з рук Коннорове волосся, і Коннор падає долілиць.
Цієї миті ліворуч від мене чути постріл, одна із заготівельниць неподалік валиться на землю. Ще один постріл, вереск — і ще одна заготівельниця падає.
— Ловці! Ловці! — вигукує хтось, і його крик підхоплюють інші. Заготівельники біжать туди, звідки прийшли, але я помічаю за ними чорні постаті Ловців. Ось чому я чув це шипіння! Ловці весь час ховалися поміж дерев. Були невидимі. Тепер ми їх бачимо, вони оточили нас. Ми у пастці!
Габріель стріляє в Ловців, але з’являються все нові й нові.
Ґрейторекс кричить:
— Усім на землю! Не підніматися!
Проте її голос ледве чутно серед усього цього галасу і стрілянини.
Анналіза стоїть, захищена деревом праворуч. Я припав до землі. Довкола мене свистять і риють землю кулі. Я волаю:
— Анналізо, лягай на землю!
Вона не чує, або не хоче чути, й далі стоїть. Я вже готовий крикнути знову, але вона підносить пістолет, і я обертаюся, очікуючи побачити якогось Ловця, що біжить, аби напасти на неї. Та насправді все набагато гірше.
Коннор підповзає до ящика зі зброєю. Я кричу йому:
— Ні, Конноре. Ні!
Але це вже запізно. Маркус занадто розлючений. Він хапає Коннора за волосся й волочить його по землі, щоб той бачив мене, а тоді дивиться мені в очі й перерізає Коннору горло.
Анналізин пістолет стріляє, стріляє знову і знову.
Маркус заточується.
Друга куля влучає в нього на кілька сантиметрів вище від попередньої. Обидві поранили його в груди. На його сорочці розпливаються маленькі чорні плями, він падає навколішки. А я заклякаю на місці, дивлячись на нього виряченими очима.
Мого батька застрелили!
Повертаюся до Анналізи, яка й далі цілиться у Маркуса.
Стаю поміж ними, захищаючи його. Випростуюсь. Анналіза верещить на мене:
— Ти обіцяв! Ти обіцяв!
Довкола нас усе густішає злива куль, і Габріель стрибає на мене, притискаючи до землі, лягає зверху, щоб захистити. Коли я підводжу голову, Анналіза вже зникла.
Сповільнюючи час
Я підповзаю до Маркуса, притискаючись до землі. Мушу відтягнути його поза ящики. Його рани серйозні, але не смертельні. До того ж це Маркус: він володіє надзвичайно потужними силами зцілювання. З ним усе буде гаразд.
— Мусиш жити, мусиш жити, поки ми повернемося до Ван, — кажу йому.
Маркус кашляє.
— Сумніваюся, що ти мене туди затягнеш… Чи куди-небудь затягнеш…
Це правда: більшість членів Альянсу зуміли втекти, але якщо дехто з них скористався розколиною, і Ловці її знайшли, тоді все, нам кінець. На землі лежать чотири або п’ять тіл повстанців, і я бачу, як ще хтось упав поодалік, відставши від решти. Раптом усвідомлюю: це була добре спланована операція! Ловці стежили за тим, де має бути розколина… Цілком можливо, що вони вже захопили наш табір…
До нас підповзає Несбіт і каже:
— Більшість Ловців побігли вслід за заготівельниками, але ми теж в оточенні.
Габріель допомагає Несбітові підтягнути сюди кілька дерев’яних ящиків, щоб утворити імпровізовану барикаду. Ящики зі зброєю лежать біля наших ніг. Габріель перебирає пістолети, намагається стріляти з них. Жоден із них не працює. Усі вони поламані.
Ми в пастці.
Ґрейторекс, Клаудія й Самін неподалік од нас, сидять навпочіпки за іншими ящиками. Я бачу біля них тіло Олівії. Усі решта втекли.
Несбіт пропонує Маркусу свою флягу.
— Це вода, — каже він.
Маркус бере флягу, але його руки тремтять.
— Є в когось мудрі ідеї? — запитує Несбіт.
Габріель каже:
— Ми мусимо якомога швидше забратися звідси. Я нарахував поблизу шістнадцять Ловців. Але решта теж скоро повернеться.
— їх може бути й більше, — кажу я. — Думаю, вони мають Воллендові татуювання. Вони всі можуть ставати невидимими.
— Гівняні справи! — лається Несбіт.
— Так, — погоджується Маркус. — Гівняні.
— Маркусе, а ти можеш бігти? — запитує Габріель.
— Не думаю… — у куточку його рота проступає і піниться кров, він заходиться кашлем. Я бачу, що батько зцілює себе, і зцілення це потужне, але воно не триватиме довго. — Не думаю, що я навіть підвестися зможу… Ці кулі такі паскудні.
— А можна їх якось вирізати? Так, як ти вирізав мою?
— Одна в мене у легенях… Якщо почати її вирізати, я так чи інакше помру…
Довкола стріляють, я знаю, що Маркус точно не зможе бігти швидше за Ловців. Роззираюся. Не певний, чи і я зміг би їх випередити…
Несбіт і Габріель відповзли трохи далі й відстрілюються від чотирьох Ловців, що крадькома наблизилися до нас.
Маркус каже:
— Я не маю достатньо сил… Але, гадаю, міг би допомогти вам вислизнути звідси. Я ще можу ненадовго зупинити час… Це триватиме не більше однієї хвилини або й менше… Але це дасть вам змогу прослизнути повз усіх Ловців довкола нас.
— А як же ти?
— Я залишуся тут.
Хитаю головою.
— Я понесу тебе. Ми витягнемо тебе звідси.
— Ні. Вам не вдасться. Я занадто повільний. Ви мусите вирватися звідси.
— Ні.
— Я не зможу залікувати ці рани. Я помираю, Натане. Ти мусиш виконати те, що тобі наречено. Ти й сам це знаєш, правда? Я бачив це у своєму видінні…
Заперечно хитаю головою.
— Ні. Я не зможу…
— Зможеш. Тобі допоможе Феїрборн. Він прагнутиме мене зарізати. Розчахни мої ребра. З’їж моє серце. Зроби це в людській подобі. Це все було в моєму видінні. Візьми мої Дари. Прийми їх усі і скористайся ними.
У мене таке відчуття, ніби все своє життя я наближався до цієї миті, але я цього не хочу.
— Іншого виходу немає, Натане.
— Я не зможу цього зробити…
Але я бачу, що Маркус уже все вирішив за себе й за мене.
До нас підповзає Габріель, і Маркус йому каже:
— Зараз я ознайомлю тебе з планом дій. Я хочу, щоб ти подбав про те, що Натан усе зробить і безпечно вислизне звідси. Думаю, що в мене ще вистачить сил зупинити час на якихось тридцять секунд, може, трохи на довше… Цього вистачить, щоб ви змогли втекти. Убийте за цей час якомога більше Ловців і зустрічайтеся ось там, подалі звідси, — він показує головою в протилежний від розколини бік. — Натан залишиться зі мною. Коли він буде готовий бігти, мусите його прикрити. Якщо залишаться ще живі Ловці, відволічіть їхню увагу від Натана.
Я хитаю головою, але Габріель каже:
— Так. Я все зроблю для його безпеки. І скажу решті.
Він відповзає до Ґрейторекс і Несбіта.
Маркус простягає руку і кладе її мені на плече.
— Натане, я радий, що зумів тебе пізнати, хоча б трохи… Можливо, замало й запізно. Волів би, щоб це тривало довше… — його рука падає на землю, він витягає з куртки Феїрборн. — Я помираю, Натане. Але не хочу померти намарне. Я хочу, щоб ти отримав мої Дари.
Хитаю головою. Це неможливо. Неможливо, щоб я вбив батька, не кажучи вже про пожирання його серця.
— Ти сильний. Ти зможеш це зробити. Убий мене, а тоді вбий Соула і всіх решту. Убий їх усіх.
Він вкладає мені в руку Феїрборн.
— Ти зробиш це заради мене, Натане?
Дивлюся в його очі й бачу там чорні трикутнички, що рухаються поволі, вкрай поволі. Знаю, що вже нічим йому не зараджу, і мушу зробити те, про що він просить. Видобуваю з піхов Феїрборн, відчуваю його прагнення й кажу батькові:
— Я вб’ю їх усіх.
— Завжди пам’ятай, що я сам захотів, щоб ти зробив це. Я пишаюся тобою, — він знову заходиться кашлем. — Робити це закляття дуже важко. Коли час знову прискориться, я страшенно ослабну і не зможу більше зцілюватися. Саме тоді ти й задієш Феїрборн…
Він починає потирати долоні, роблячи рухи по колу. Його рухи дедалі швидші, а кола — вужчі. Він зупиняється. Набирає в груди повітря й починає знову. Знову зупиняється і знову починає. Тоді зупиняється і підносить долоні до скронь. Дивиться на мене, і я бачу, що закляття починає діяти, й він концентрується на цьому, але йому дуже важко. Це висмоктує всю його енергію. Його руки тремтять. Він вимовляє: