— Я хотів поговорити з тобою про це. У нас не було часу обговорити твою пропозицію, коли з усіх боків стріляли Ловці.
— А це не підлягає обговоренню.
— Ти ж ділова жінка, Меркуріє. Усе підлягає обговоренню.
— Тільки не це.
— Спочатку ти хотіла, щоб я вбив Маркуса, а ти в подяку дала б мені три дари, але перед тим, як я подався красти Феїрборн, ми домовилися, що я натомість рік попрацюю на тебе.
Меркурія глузливо шкіриться.
— То ти хочеш тепер запропонувати мені її?
— Ні. Я хочу запропонувати тобі Перс в обмін на Анналізу.
Меркурія пильно дивиться на Габріеля і врешті-решт каже:
— Вона і так мала прибути до мене. Я її забираю, — відмикає висячий замок шпилькою для волосся, хапає Габріеля за плече, затягує його всередину й починає замикати браму. — А з тобою і з твоїм батьком ми розберемося окремо.
— Але!.. — хапаю рукою браму.
— Немає про що говорити. Повертайся, коли матимеш Маркусову голову або серце.
Це, мабуть, чи не найгірша з можливих, хоча й цілком сподівана відповідь.
— Я мушу побачити Анналізу, — вигукую, вчепившись за браму.
— Ні, не мусиш, — заперечує Меркурія.
— Мушу! Бо як мені знати, чи вона ще жива? Я навіть не знаю, де вона… Мені тільки відомо, що ти залишила її Ловцям… Я виконаю твоє прохання, Меркуріє. Виконаю, якщо зможу. Але повинен знати, що Анналіза жива. Повинен спершу її побачити.
Меркурія вагається. Вона ще не замкнула замок остаточно. Замислилася. А це вже щось.
— Я ризикував своїм життям, щоб сюди прийти, Меркуріє. Ти запросто можеш мене вбити. А я ж тільки прошу, щоб ти показала мені Анналізу.
— Коли ми востаннє про це говорили, ти сказав, що ніколи не вб’єш свого батька.
— Це було ще перед тим, як він залишив мене на поталу Ловцям. Я мало не помер… Не раз я ледве від них вислизав… Але все ж таки мені вдавалося втекти, хоч і зовсім не завдяки йому… Я все життя чекав, коли він по мене прийде. Думав, що він забере мене з собою. Думав, що він усьому мене навчить і буде зі мною, але ж ні — він мене покинув, щоб Ловці могли мене впіймати й закатувати на смерть…
— Він жорстока людина. Я рада, що ти це нарешті збагнув, Натане.
Схиляю голову й кажу, тримаючись за ґрати:
— Заради Анналізи я зроблю все, що завгодно, Меркуріє. І я ризикуватиму своїм життям, щоб їй допомогти, проте я мушу спочатку її побачити. Будь ласка…
Не наважуюся поглянути на відьму. Мені залишається тільки плекати надію на те, що Меркуріїна ненависть засліпить її, і вона не збагне, що я ніколи не вб’ю Маркуса… Ніколи не зміг би його вбити… Мені треба примусити її повірити в те, що заради Анналізи я здатен на це.
Падаю перед нею навколішки.
— Будь ласка, Меркуріє.
Заґратована брама беззвучно ковзає вбік. Трохи провагавшись, я підводжу погляд.
— Я зварю тебе заживо, якщо ти викинеш якийсь фокус, — попереджає Меркурія, тоді відступає назад, ховаючись у темряві.
Підводжуся й заходжу. Меркурія зачиняє браму, потім ще й замикає дерев’яні двері на два великих засуви. Бере пучку якихось зернят з невеличкої кам’яної чаші, вкарбованої просто в стіну тунеля, і посипає ними засуви. У повітрі знову відчутно той гострий запах. Мабуть, думаю я, ці зернята закріплюють засуви на своїх місцях.
Тунель усередині такий самий, як і на початку, хіба що зі стін звисає кілька каганців, які мерехтять жовтавим світлом. Меркурія тримає Габріеля мертвою хваткою й веде його тунелем, що плавно завертає праворуч, а я йду навздогін. Вона відсовує завісу з важкої тканини, і я вслід за нею потрапляю у велику кімнату чи радше залу, невідшліфовані кам’яні стіни якої запнуті гобеленами. Завіса, яку ми проминули, — також гобелен. Ніде немає дверей, і, підозрюю, що за кожним таким гобеленом ховається інший тунель.
Меркурія зупиняється посеред зали й відпускає Габріеля. Вона йому каже:
— Залишайся тут, — і Габріель майстерно вдає з себе цілком розгубленого.
Я кажу Меркурії:
— Перс не розуміє англійської. Лише французьку.
Меркурія бурмоче щось Габріелю, і той відповідає точнісінько таким, як у Перс, поглядом і із-під лоба. Вона обходить Габріеля, озираючи його зусібіч.
— Отже, Провідниця мертва. Це для нас усіх велика втрата. А Габріель? Припускаю, що він також загинув?
— Я домовився з ним про зустріч у визначеному місці в лісі. Габріель так і не прийшов. А тоді з’явилися Ловці, — з цього мого опису мало би бути зрозуміло, що трапилося: Габріеля впіймали й піддали тортурам, щоб він викрив місце нашої зустрічі.
— Прикро про це чути, — зітхає Меркурія.
— Справді? — тепер уже я дивлюся на неї з-під лоба. — Щось мені важко в це повірити.
— Габріель був достойний Чорний чаклун, — вона замовкає й торкається пальцями Габріелевого волосся, підносить угору пасмо, а тоді відпускає його. Здається, Габріель навіть «успадкував» від Перс її воші.
Знаю, що мушу рухатися далі. Запитую:
— То де ж Анналіза?
— Ти дуже ризикуєш задля Анналізи, Натане. Ти впевнений, що вона цього варта?
— Так.
Меркурія підходить і зазирає мені в очі.
— Спражня любов. Це потужна сила.
— Якщо мені доведеться вибирати між Анналізою й батьком, я зроблю цей вибір. Проте я мушу її побачити. Покажи мені, що вона жива, і я зроблю те, що ти захочеш.
Меркурія нахиляється ще ближче і знову торкається моєї щоки. Її палець холодний, сухий і кістлявий. Вона каже:
— Ти завжди так гарно пахнув, Натане.
— Про тебе я цього сказати не можу, — огризаюсь. — Покажи мені Анналізу!
— Мені подобається, Натане, коли ти чиниш опір. Це так чудово! Ходи, поки я не змінила думку.
Відьма обертається і проходить повз Габріеля, кажучи йому щось по-французьки, й Габріель похмуро сідає на підлогу. Я йду за Меркурією у протилежний кінець зали, до гобелена, на якому зображена мисливська сценка: чоловік на коні, собака, що біжить поряд, і олень, у якого вп’ялися стріли. За гобеленом такий самий тунель, що й той, яким ми прийшли сюди. Меркурія стрімко крокує ним.
Поки що все йде згідно з нашим планом. Габріель, мабуть, уже вертається до входу, а я тим часом іду вслід за Меркурією цим тунелем, що радше нагадує коридор. Зусібіч видно дерев’яні двері, і Меркурія вже наближається до найдальших із них. Вона заходить туди, а я сповільнюю кроки. Мене так бентежило наше спілкування з Меркурією, що я просто не встиг приготуватися до зустрічі з Анналізою.
Переступаю поріг, сподіваючись побачити якусь в’язничну камеру, але натомість опиняюсь у спальні. Там є крісло, стіл, високий комод і шафа — усе виготовлене з дорогого темного дерева. Зі стелі посеред кімнати звисає гасова лампа, що наповнює спальню світлом і запахом, а під лампою стоїть ліжко, на якому лежить Анналіза.
Відчуваю, як панічно починає гупати моє серце: Анналіза бліда, її очі заплющені. Вона лежить на спині, і через це видається радше мертвою, ніж сонною.
Я торкаюся її руки. Вона холодна. Її обличчя схудле. Нахиляюся, прислухаючись до її дихання, але нічого не чую. Пробую намацати пульс на шиї — і не знаходжу його.
— Щось тут не так, — кажу я. — Вона не спить.
— Ні, Натане. Не спить. Вона уві сні, подібному на смерть. Ні дихання, ані пульсу; її тіло і вся її свідомість відімкнені й перебувають на найнижчому рівні. Але в ній ще теплиться життя.
— Як довго можна так проіснувати?
Меркурія не відповідає, але підходить до Анналізи й розгладжує їй волосся на подушці.
— Меркуріє! Як довго?
— Ще місяць. Потім, мабуть, буде вже запізно.
— Ти мусиш її розбудити. Негайно!
— Але я не бачу Маркусового серця.
— Розбуди її, і я все тобі дістану. Але ніколи цього не зроблю, якщо вона помре.
Меркурія знову розгладжує Анналізине волосся.
— Благаю тебе, Меркуріє.
— Натане, тобі якось не пасує благати.
Я лаюся.
— Розбуди її негайно! Розбуди або нічого не отримаєш. Здається, що відьма розрегочеться мені в обличчя, але вона каже:
— Мені ти завжди подобався, Натане, — повертається й дивиться на Анналізу. — Я згодна, що вона виглядає кволою. Білі відьми слабосильні. Будь-яка Чорна відьма могла б протриматися втричі довше.