Повертаюся знову обличчям до пагорба, заплющую очі і вслухаюся.
ччччччсчччччсчччччсчччччсчччччс
Здається, тепер я знаю, де Ловчиня. Я вже впевнений, що це Ловчиня. Більше нікому ховатися тут угорі. Якусь мить думаю про те, щоб розбудити в собі звіра, але вирішую, що краще мені бути в людській подобі. Селія навчила мене бойових мистецтв, і настав час скористатися цією наукою.
Якомога швидше звертаю праворуч, у бік висохлого русла. І раптом бачу її. Чорна постать лежить на землі, непомітна з боку хатини Провідниці, але її чудово видно звідси. Жінка дивиться у бінокль. Таке враження, що вона не зауважила, як ми з Несбітом вийшли на розвідку.
Але ж де її партнерка? Тут двоє Ловців чи більше? Цілком можливо, що більше.
І як вони знайшли Провідницю? Нас зрадила Іш або Селія, чи, може, хтось помітив нас у Барселоні і їхав за нами аж сюди? Чи вони вже кілька днів або й тижнів стежать за Провідницею? І чи в безпеці Ван, чи, може, її вже узяли в полон?
Не легко буде підібратися до Ловчині тихенько. Вона вибрала собі добре місце, на неї важко напасти з-за спини, але саме це я мушу зробити. Знаю, що здолаю її у двобої, але для цього треба встигнути наблизитися, перш ніж вона здійме тривогу. Дуже не хотілося б, щоб вона обернулася й вистрілила у мене.
Просуваюся, не відводячи очей від чорної постаті… Це ніби якась дитяча гра. Я весь як на долоні, і якщо вона озирнеться… Чесно визнаю, що мені кінець, якщо вона озирнеться… Але ж Ловчиня мусить стежити за будиночком, це її робота, і вона не озирнеться, якщо я все зроблю тихо. Отже, поволеньки схилом униз, затамувавши подих, дивлячись під ноги і вивіряючи кожен крок, а тоді… Вона посунулася на животі, фокусуючи бінокль… Піщаний ґрунт осипається з-під моєї лівої ноги, але нечутно. Ступаю ще один крок униз долиною. Тепер я не відводжу очей від Ловчині, яка у двох метрах від мене вгорі. Ніж уже в моїй лівиці.
Двома стрімкими великими кроками підбігаю до неї, хапаю правою рукою її за щиколотку і смикаю вниз. Вона в добрій формі: зойкає, вивертається і б’є мене ногами, але я вже приставив їй до горла ніж. Мені на руку бризкає кров. Проблиски в її очах згасають. Аж дивно, як швидко все це сталося.
Болять ребра. Мабуть, вона зламала мені одне, вдаривши ногою. Зцілюю його, чую дзижчання, проте я ще й досі тримаю її тіло, досі не витягнув з її горла ніж. Витягаю й витираю насухо тремтячими пальцями об сорочку Ловчині. У неї є рація з навушником. Забираю рацію, моя рука знову починає тремтіти, коли я торкаюся шкіри Ловчині. Намагаюся вдягнути навушник, але не витримую його сичання. Ось чому я зміг відчути її здаля — не тільки через мобілки, а ще й через цю рацію.
Беру її бінокль і дряпаюся туди, звідки вона вела спостереження. Бінокль просто чудовий. Я бачу хатинку Провідниці, внутрішній дворик і виноград; бачу частину Габріелевої голови, хоч Провідниці не видно. Бінокль добре працює, але й виноград теж робить свою справу. Ловці не знають, що ми з Несбітом пішли звідти, навіть, якщо їм відомо про наше прибуття.
Я оглядаю схил, шукаючи Несбіта і партнерку Ловчині. На протилежному боці пагорба, вгорі, помічаю чорну постать — Ловчиню, — а вище бачу іншу темну постать. Несбіт? Ні! Ще одна Ловчиня. І ще одна. І ще. Чорт! А я досі не знаю, куди подівся Несбіт.
Хоч, якби його зловили, було б здійнято тривогу, отже…
І тут я помічаю його. Він робить те саме, що і я щойно, наближаючись з-за спини до Ловчині навпроти мене. Це добре, але у мене відчуття, що Несбіт не підозрює про існування тих двох Ловчинь на схилі, а мені здається, що вони зможуть його побачити. Чорт!
Я зісковзую по схилу вниз до тіла Ловчині й хапаю її пістолет. Я б волів не користуватися ним, але якщо буде потрібно, то таки скористаюся. Тоді я біжу вгору висохлим руслом, намагаючись уникати зайвих звуків, хоч швидкість у цій ситуації найважливіша.
Пробігаю три сотні метрів; гадаю, що цього досить. Підповзаю схилом русла вгору й розглядаю все довкола в бінокль, лежачи на животі. Несбіт далеко внизу навпроти мене, стоїть навколішки над Ловчинею, яка виглядає вже мертвою. Але та, найвіддаленіша від мене, Ловчиня суне назад і зможе побачити Несбіта. Найближча до мене Ловчиня не рухається, але й не видається спокійною, бо озирається туди, де лежить моя мертва Ловчиня. Вони вже знають, що ми тут. Вони бачили Несбіта і переговорили між собою по рації, а тепер дивуються, чому не озивається Ловчиня номер один.
Мушу швиденько дістатися до найближчої від мене Ловчині, і сподіваюся, що Несбіт упорається з тією іншою.
Моя Ловчиня на відстані ста метрів ліворуч од мене внизу. Припускаю, що про тишу вже можна не надто дбати, тому намагаюся підбігти якомога ближче, якомога швидше й якомога безшумніше. Цілюся пістолетом у Ловчиню, хоч і знаю, що з мене не найкращий стрілець, хіба якщо стрілятиму впритул. Я вже майже готовий стрибнути на неї, але вона почула мене й обертається. Стріляю, влучаю їй у ногу. Ловчиня відкочується вбік і теж стріляє, а я дивуюся, чому вона не влучила в мене. Стріляю вдруге, у мене закінчуються набої, але я вже підбіг до неї, і мій ніж уже в її животі, потім я вихоплюю його звідти і застромлюю їй у шию. Сріблисті й брунатні іскри в її очах ніяк не згасають. Я дивлюся на свою закривавлену руку — це її кров. Тоді знову зазираю їй у очі — в них уже немає жодної іскорки, — і я швидко відвертаюся.
Відчуваю, як запекло мені в скроні. З рани бризкає кров. Її куля таки влучила в мене, але тільки дряпнула. Зцілююся, а тоді ще раз прикладаю до очей бінокль.
Несбіт біля своєї мертвої Ловчині, забирає її пістолет, потім повертається й дивиться на мене.
Я ж дивлюся вгору й бачу останню Ловчиню. Вона переводить погляд від мене до Несбіта й витягає мобілку. Хоче зв’язатися з базою. Якщо їй це вдасться, тут незабаром аж кишітиме від Ловців.
Кидаюся до неї. Кричу Несбіту:
— Стріляй у неї!
Несбіт стріляє. Багато разів. Я думав, що з нього кращий стрілець.
Ловчиня сидить навпочіпки з телефоном у руках, стріляє у відповідь Несбіту. Я вже майже біля неї. Але вона вже подзвонила. Я стрімко біжу до неї. Вона обертається і стріляє в мене, але промазує. Вона перелякана. Несбіт стріляє в неї, але Ловчиня мчить схилом униз до хатки Провідниці. Вона швидка, але я думаю, що зможу її наздогнати, перш ніж вона туди добіжить. Женуся схилом униз, але і їй схил також додає швидкості. Ось уже Ловчиня сягає внутрішнього дворика, стріляючи навмання. Скрізь. Це немовби сцена з якогось божевільного голлівудського фільму.
Наздоганяю її, але вона хапається за виноградні лози й падає спиною на землю. Падає навзнак, і її чорне лискуче волосся, зібране у хвостик на потилиці, ніби повертається в мій бік, хоч її рука ще й досі тримається за лози, але я вже бачу з рухів її тіла, що вона мертва.
Ловчиня гепається на землю. Її обличчя без жодного виразу. На її чолі отвір від кулі, маленький, глибокий і досконало круглої форми.
Поряд стоїть на колінах Габріель, а його пістолет направлений на мене. Його рука випростана. Обличчя також без жодного виразу.
— Це я, — гукаю про вся випадок, виставляючи поперед себе руки.
Несбіт різко гальмує біля мене й каже:
— І я.
А тоді вигукує:
— Блін!
Провідниця лежить боком на землі. Маленька дівчинка припала до неї і тримає її за руку. На тілі Провідниці проступають дві червоні плями: одна на плечі, а друга на животі.
Габріель нахиляється над Провідницею, намацує пульс.
— Вона ще жива.
Кажу йому:
— За будинком стежили чотири Ловчині. Вони встигли зателефонувати, зв’язатися зі своєю базою абощо. Ми мусимо забиратися звідси.
— їх може бути більше десь у машині. Вони могли захопити Ван.
Несбіт каже:
— Я перевірю. Якшо через дві хвилини не повернуся разом із машиною, будете знати, шо справи кепські.
І пішов геть.
Габріель сідає навпочіпки біля дівчинки й каже їй щось спокійно й неквапливо по-французьки. Вона нічого не відповідає, й далі тримаючи за руку Провідницю. Габріель про щось у неї запитує. Вона киває. Він забирає в неї руку Провідниці, і дівчинка біжить назад у хату.