— Спочатку нам треба знайти Меркурію.
— Так, це вже починає мене мучити, — Ван знову робить глибоку затяжку. — Габріелю, а ти запитав у Перс, чи вона часом не знає, де живе Меркурія, так?
— Так. Вона каже, що не знає. Я вірю їй.
Ван кидає сигарету на землю й дивиться на неї.
— Ага, я також вірю. А це означає, що нам про це має сказати Провідниця, іншого виходу немає.
— Зілля? — здогадуюсь я.
— Так, це все не просто. Правдиве зілля придалося б найкраще, але на його приготування потрібен час. До того ж таке зілля необхідно адаптувати до відповідної особи, і дія його набагато ефективніша, якщо ця особа слабовільна і здорова. А ми тут маємо пацієнта-доходягу, що ось-ось помре, зате має могутню силу волі. Це набагато складніша ситуація.
— І що ж тепер?
— Є інший варіант. Зілля, завдяки якому можна проникнути в її пам’ять про відповідне місце, опинитися там, де вона була, побачити те, що вона бачила.
— Мати видіння?
— Так. Я можу виготовити зілля з якоїсь частинки Провідниці й частинки чогось, що належало Меркурії, — Ван без особливої надії дивиться на Габріеля. — Не думаю, що в тебе щось таке є?
— Маю шпильку для волосся, яку я зняв із Рози. Меркурія робила ці шпильки і давала їй, — Габріель показує шпильку Ван, але та хитає головою. — Вона зачарована. Якщо я використаю її, вона заважатиме чарам зілля.
— Ми не маємо іншого виходу. Мусимо спробувати, чи подіє правдиве зілля, — наполягаю я.
— У нас замало часу, — доводить Ван. — Від того зілля, яке я їй дала, вона спатиме ще кілька годин. Я поговорю з нею, коли вона прокинеться. Можливо, Провідниця змінить думку, зважаючи на своє становище. Але тепер ми всі потомлені. Мусимо трохи відпочити.
— Ми що, залишимося тут? — дивується Несбіт, розглядаючи довколишню порожнечу.
— Так, — відповідає Ван. — Це буде місце останнього спочинку Провідниці.
Карта
Уже темніє, я виходжу кудись у поле, лягаю просто на голу землю й заплющую очі. В голові у мене суцільна каша.
Засинаючи, думаю про Анналізу. Як іду з нею берегом річки, повз якусь луку, над нами синіє небо. Ми лягаємо разом на землю, пташки перемовляються між собою. Вітерець розвіває мені сорочку, сонце зігріває обличчя. Я перевертаюся на бік. Анналіза дивиться в небо; її шкіра аж світиться під сонцем, і вона щось говорить, судячи з порухів її вуст, але я не прислухаюся, просто думаю про те, як мені любо дивитися на неї. Дмухаю їй у вушко, очікуючи у відповідь посмішку, але вона не реагує й далі щось говорить. Тоді я нахиляюся над нею й цілую її, але вона не відповідає мені поцілунком, тож я мало не лягаю на неї, щоб зазирнути ув очі. Її очі сині, як завжди, але вони не сфокусовані на мені: вони взагалі ні на чому не сфокусовані, а срібні проблиски в них застигли. Захололи. Я немовби злітаю в повітря й не годен до неї доторкнутися. Анналіза лежить на землі, її вуста рухаються, але вона взагалі не говорить: хапає ротом повітря, роблячи останні подихи. Я ще далі відлітаю від неї. Вона на землі біля котеджу, Меркурія стоїть над нею, а буревій відносить мене, і я кричу на Меркурію. А тоді прокидаюся й підводжуся.
Зі мною Габріель.
— Що сталося? Ти так кричав.
— Усе нормально. Нормально. Просто приснилась Меркурія.
Ван шкірить зуби.
— Чудово.
— Так?
— Так, — вона тримає аркуш паперу, що його мені дала Меркурія. Аркуш, на якому Меркурія намалювала карту, за якою я міг би знайти будинок, обраний Клеєм для штаб-квартири.
Цей зіжмаканий аркуш місяцями лежав у моїй кишені: він уже побував у воді, був обдертий з країв і мав посередині дірку. Але він від Меркурії… він їй належав. Більше того, на ньому є ще вказівки, написані рукою самої Меркурії, і їх навіть можна прочитати. А найголовніше, за словами Ван, те, що Меркурія особисто дала мені цей аркуш… Це не якась украдена річ, а подарунок.
Для зілля кращий складник годі придумати.
— Це означає, що ти маєш отримати видіння від Провідниці.
— Гаразд.
— Це означає, що ти готуєш зілля й випиваєш його. Це зілля, наче річка, що прорізає собі шлях у просторах свідомості, переносячи спогади від Провідниці до тебе.
— Гаразд, — повторюю я, цього разу трохи обережніше.
— Ти мусиш допомогти зробити цей проріз, щоб річка потекла, і бути тим, куди вона тектиме.
— Я маю порізати Провидицю?
— Для зілля нам потрібна її кров. Багато крові. Ти мусиш випустити з неї всю кров, аж поки вона вмре.
— Що?
— Вона все одно помирає, Натане.
Колись я думав, що ніколи й нікого не вб’ю. Пам’ятаю, як ще малим чув різні історії про те, як Ловці вбивають Чорних магів, а мій батько вбиває Ловців, і думав, що сам такого ніколи не зроблю. Аж ось, доживши до поважного сімнадцятирічного віку, я вбив уже п’ятьох людей. І тепер збираюся вбити ще одну. А Провідниця навіть не загрожує мені. Вона все одно помре, але ж саме мені доведеться її вбивати. Ще одна смерть на моїй совісті.
Мене вражає те, як мало я думаю про тих людей, яких убив. Я гадав, що вбивць переслідують спогади про їхні жертв, але я майже не згадую про своїх. Хочу принаймні зараз поміркувати про них, виявляючи у такий спосіб сяку-таку повагу до них, а також, можливо, намагаючись переконати самого себе, що я не втратив остаточно здатність хоч щось відчувати.
Першою була та Ловчиня у Женеві, якій я скрутив шию. Добре її пам’ятаю. Потім Ловчиня у лісі, та стрімка, яку я вбив у своїй звірячій подобі. Тоді Кірен, до якого я не відчуваю ані найменшої поваги. Тоді ті дві в Іспанії. Одна у висохлому руслі. Я штрикнув її ножем у шию. Друга — під оливковим деревом. Земля там була встелена оливками. Їх я теж добре пам’ятаю: зелені оливки, соковиті, дозрілі, деякі вже потріскалися, заплямивши ґрунт. А от саму Ловчиню майже не пригадую. Землю під нею я запам’ятав краще, ніж її саму.
Я вбив п'ятьох людей.
Скоро їх стане шестеро.
Якщо я з цим упораюся.
Провідниця лежить на землі. Її голова — на подушці, скрученій із килимка, що був у машині. Перс сидить біля неї, тримає її за руку. Ван останню годину згаяла в оточенні всіляких флакончиків та баночок, які дістала з саквояжа. Вона весь цей час кришила і змішувала для мене різні інгредієнти, а тепер каже, що все вже готове. Вона щось говорить Провідниці.
Габріель тлумачить мені:
— Ван переконує її, що нам не обов’язково це робити. Провідниці треба лише повідомити, де розташована оселя Меркурії. Ван каже, що може допомогти їй угамувати біль.
— І що відповідає Провідниця? — питаю, хоч і так здогадуюся.
— Просто відмовляється.
Потім Ван щось говорить Перс, мабуть, готує її до того, що станеться. Я очікую, що Перс почне плювати на Ван, битися й нарікати, але вона просто тримає Провідницю за руку і щось їй шепоче.
Ван каже мені:
— Перс — підступна мала лисиця. Гляди, Натане, не купуйся на її милу зовнішність.
Мені Перс узагалі-то не здається милою. Я знаю, що вона вже мене ненавидить, а коли я зроблю те, що маю, із Провідницею, зненавидить ще дужче. Ненависті ніколи не бракне місця.
Ван сказала мені, як діяти. Я повинен зробити на руці Провідниці вертикальний розріз, до самої вени. Провідниця повинна бачити і знати, що я роблю. Я мушу зібрати її кров і додати до зілля, що його Ван виготовила з допомогою карти. Мушу виточити з неї максимальну кількість крові. Провідниця помре. Провідниця мусить померти. Найкраща мить, щоб випити зілля, — коли вона помиратиме.
Ван каже:
— Провідниця тримає в голові безліч спогадів, тому вона мусить добре зрозуміти, про що ти хочеш довідатися і наскільки це тобі необхідно. Коли різатимеш її, думай про Меркурію, думай про кров Провідниці і про здобуття спогадів про дім Меркурії.
Провідниця вбрана в сукню з широкими рукавами, Габріель відкотив один рукав, з-під якого видно бліду шкіру її довгої й тонкої руки. Під шкірою добре помітно голубу вену, яка проте ховається досить глибоко.