— Натане, приємно тебе бачити, — каже це так, ніби я її старий приятель, якого вона кілька тижнів не бачила.
Хитаю головою.
— Ні. Нічого приємного.
Ступаю крок уперед, тримаючи в руці ножа. Несбіт підводиться з місця, і я помічаю, що він націлив на мене пістолет. Габріель також підходить ближче й наставляє свій пістолет на Несбіта.
— Що тут відбувається? — запитую я. — Чому вона тут?
Ван підводиться й показує Селії рукою, щоб та сідала.
— Селія співпрацює з Альянсом… Вона одна з тих бунтівних Білих відьом, які допомагають нам здолати Соула, Білу Раду і Ловців.
Хитаю головою.
— Ні.
Ван каже:
— Несбіте, прошу забрати пістолет. Я впевнена, що Натан не завдасть нікому з нас шкоди.
Несбіт крутить пістолет довкола пальця.
— Я б тебе не вбив, малий, ти ж знаєш.
І ховає пістолет назад у куртку.
— Габріелю, тебе це також стосується, будь ласка, — каже Ван.
Але Габріель не відводить пістолет від Несбіта.
— Ні, поки мені не скаже Натан.
— Настав його на Білу Ловчиню, Габріелю, — кажу я, і він скеровує пістолет на Селію.
Ван зітхає.
— Натане, саме тому я й не хотіла, щоб ти приходив сюди. Я хотіла спершу зустрітися з Селією, а вже потім поговорити з тобою й пояснити, як діє Альянс, і хто в нього вступає.
— І ти сподіваєшся, що я також долучуся! Разом із нею!
— Так, сподіваюся, — Ван сідає й дістає свій портсигар. — А як ти думав, Натане, хто буде залучений? Хто? Лише чемні Білі відьми? Нам потрібні воїни, люди, які знають, як поводять себе Ловці, і я можу тебе запевнити, що для цього не знайти нікого кращого за Селію.
Ван запалює сигарету, робить глибоку затяжку, а тоді випускає в мій бік цілу хмарку червоного диму. Не думаю, що вона намагається так заспокоїти мене, радше демонструє своє роздратування.
— Я не збиралася розповідати тобі про Селію, аж поки ми визволимо Анналізу, але, можливо, так навіть краще. Якщо ти не годен співпрацювати з Селією, то можеш собі податися в ченці, мені байдуже. Якщо ж хочеш, щоб я допомогла тобі врятувати Анналізу, то мусиш співпрацювати з Альянсом, а отже — і з Селією.
Вона знає, що в мене насправді немає вибору. Але також мусить знати, що я все ж таки можу її залишити після того, як вона виконає свою частину домовленості. Ван, мабуть, припускає, що я вважатиму справою честі допомагати Альянсу після того, як вони допоможуть мені. Ну, але це ми ще побачимо.
Ван знову затягується сигаретою й каже:
— Натане, прошу звеліти Габріелю, щоб він опустив пістолет.
Я вагаюся, а тоді демонстративно ховаю ножа. І кажу:
— Габріелю, будь ласка, дай мені свій пістолет.
Він без жодних вагань вручає його мені, тоді я підходжу до Селії і приставляю їй дуло до чола. Хочу знати, що відчуваєш, коли маєш змогу таке зробити, маєш владу над нею.
Селія дивиться на мене, не відводячи погляду. Її очі блідо-блакитні з кількома срібними цяточками. Я імітую звук пострілу, але вона навіть не зморгнула. Тримаю пістолет коло її скроні, насолоджуючись своїми відчуттями.
Кажу їй:
— Ти не застосувала свій Дар.
Вона могла б запросто збити мене з ніг.
— Я вже не застосовуватиму його на тобі, Натане. Ми тепер робимо одну справу.
— Невже? — не відводжу очей від Селії, але звертаюся до Ван: — А звідки ти знаєш, що вона не шпигунка?
— А вона шпигунка, Натане. Але наша. Селія надала нам багато корисної інформації про Соула, Раду і Ловців.
— Я в Іспанії з офіційною місією від Ради, Натане, — пояснює Селія. — Вони відкликали мою відставку. Моє завдання — вистежити кільканадцять оголошених у розшук Чорних магів. Тобі буде приємно довідатися, що твоє ім’я та ім’я твого батька очолює цей список.
— Я Напівкодовий.
— Відколи ти вислизнув з будівлі Ради, тебе визначено Чорним. Не знаю, що тобі розповіла Ван, але твоя втеча призвела до значних змін. Соул очолив Раду, а його приятель Волленд отримав повну свободу дій. Ось чому я допомагаю Альянсу. Ти знаєш, Натане, що я геть не прихильниця деяких Чорних магів, але й усілякі злочинці, як ото Соул, та монстри на зразок Волленда мене також не приваблюють.
— Раніше тебе чомусь ні Соул, ні Волленд не турбували. І ти не протестувала проти того, щоб тримати мене в клітці за наказом Соула.
— Я ж кажу, що після твоєї втечі багато чого змінилося.
— Ну, так. Тепер я тобі приставив дуло до чола.
Вона дивиться на мене спокійно, вона й далі та сама Селія, що вміє себе опанувати.
— Розумію, Натане, що ти на мене сердитий. Але я тобі не ворог. І ніколи ним не була.
Я проклинаю її. І лаюся.
— Твій ворог — Соул. Він ворог усіх справжніх магів, і Волленд теж. Вони продажні. Вони не справжні чаклуни. Соул загрожує нам усім, Чорним і Білим. Я все своє життя захищала Білих магів від Чорних, але тепер вони менш небезпечні для Білого відьмацтва, ніж Соул, — кліпає очима. — Я справді в це вірю, Натане.
— Я приставив пістолет до твого чола. Я загрожую тобі.
— Ну, щось у тому є. Але якщо ти не натиснеш на гачок, я співпрацюватиму з Альянсом для того, щоб знешкодити Соула і його дружків. Цього неможливо досягти силами самих лише Білих магів. Соул або тримає їх у руках, або вони просто заслабкі. Тих, хто скаржиться на нього, відразу карають.
Я лину думками до Аррана й Дебори, але не можу про них запитати. Не хочу, щоб про них мені розповідала Селія.
Ван каже:
— Натане, прошу опустити пістолет.
— Ні.
— Я можу показати тобі, які звірства викрила Селія, — Ван простягає мені якісь документи. — Тут фотографії Білих магів, яких катували і стратили за протест проти режиму Соула, а також інформація про кожного з них. Деталі про те, хто, коли й де. Смертні вироки, затверджені Соулом, — вона гортає документи. — Замордовані Чорні маги у Франції. Список імен.
— Мене це не цікавить.
— А даремно, — це каже інша жінка. Мабуть, вона і є Іш. У неї в руках також якісь документи. — Деякі Чорні маги думають, що я цілком нечутлива і мене не турбує доля інших, але ці речі… — і вона простягає мені один аркуш паперу, — …турбують усіх чарівників.
Беру той аркуш. На ньому фотографія трьох осіб: матері, батька й доньки. Батько висить на балці з зашморгом на шиї. Мабуть, це в них удома… Мати й дочка стоять навколішках. Мати ридає, її обличчя в синцях. Дочка має химерне обличчя. З порожньої очниці тече кров. У другу очницю хтось запихає ніж.
— Твоя сестра, Дебора, зробила все можливе й неможливе, щоб надати нам цю інформацію. Вона працює на нас. Вірить, як і ми…
— Заткніться! — мушу поміркувати і не годен цього зробити, коли вони говорять про Дебору. Але я вірю в те, що вона долучилася до Білих повстанців; вона терпіти не може несправедливості. Та я зосереджуюся на Селії. Кажу: — У Британії роками вбивали Чорних магів, і Селія брала в цьому участь. Переслідували Білих магів, які допомагали Чорним. І в цьому вона теж брала участь.
— Більшість Чорних магів покинули Британію, Натане, — уточняє Ван, — хоч мені відомо, що багатьох убили. Проте це зовсім інша справа. Соул просто вирізує їх… нас. Масштаби просто страхітливі. Усе стає дедалі гірше.
Селія додає:
— І Соул не просто загрожує Чорному відьмацтву. Натане, твій батько вбив мою сестру, але Соул творить жахливіші речі. Він убив мою давню партнерку, відставну Ловчиню, а моя племінниця перебуває зараз у камері смертників. Єдиним їхнім злочином був протест проти режиму Соула. Соул мав би захищати Біле відьмацтво. А він нас просто зраджує.
Знаю, що Селія не бреше. Цього в неї не забереш. Вона могла приховувати від мене деякі речі, коли я був її в’язнем, але ніколи не брехала. Я опускаю руку, повертаюся й виходжу з кімнати на балкон, де маю змогу набрати повні груди повітря.
Іш
Габріель біля мене, сидить на долівці балкону. Я не озиваюся, не хочу говорити. Пістолет і далі в моїй руці, але з мене вже досить вогнепальної зброї, тож я простягаю його Габріелю, він забирає пістолет.