Дивлюся на Габріеля, а він киває на знак згоди.
— Мене поранили, і я не міг бігти. Габріель урятував мене, відволікши увагу Ловців, — знову намагаюся перевести розмову на Ван і запитую: — А ти врятувала Габріеля, але що ти робила в Женеві тієї ночі? Я думав, усі Чорні маги повтікали звідти. У місті було повно Ловців.
— Спочатку закінчи свою розповідь, — наполягає вона, випускаючи з кожним словом кільце диму. — Тебе поранило, але в тебе був Феїрборн. Ти втік із Женеви лісом…
Габріель перебиває її.
— Але чому, ти опинився в лісі? Чому не повернувся в Меркуріїн котедж через розколину в квартирі?
— Мені стало погано через отруєну кулю. Я заблукав. Довго не міг розшукати квартиру, а коли дістався туди, там уже кишіло від Ловців. Тому я відправився далі пішки… думав, що маю достатньо часу, щоб повернутися до Меркурії перед своїм днем народження. Я вкрав трохи їжі, одягу й грошей. Спочатку, коли поїв, мені покращало, та поступово ставало все гірше й гірше, аж поки я цілком знесилився. Я вирізав із себе отруту, а тоді втратив свідомість. Не помер… як бачите… але був до цього близький. Тоді мене й побачив Несбіт. Пізніше я отямився й рушив далі до Меркурії.
Ван робить глибоку затяжку.
— Звичайно, нас усіх цікавить одне запитання: чи це тобі вдалося?
— Вдалося. Але Меркурія не виконала церемонію Дарування.
— Ага. Бо в тебе не було Феїрборна?
— Бо вона в цей час билася з Ловцями.
Усі очікувально дивляться на мене.
Я кажу:
— Три дари мені дав батько.
Ван кліпає очима.
— Це мало бути щось надзвичайне.
— Так.
Я помічаю, що Ван кидає погляд на мою руку й перстень. Запитую:
— А ти його знаєш? Маркуса?
— Я пару разів коротенько з ним бачилася, кілька років тому. Він більше не з’являється на зустрічах Чорного відьмацтва. Давно вже.
— А де він живе, знаєш?
Вона хитає головою.
— Цього ніхто не знає.
Ми всі секунду-дві мовчимо, а тоді Ван каже:
— І твій Дар, припускаю, подібний на батьків, судячи з Несбітових побрехеньок. Це рідкісний Дар.
Я намагаюся зберігати невимушений вигляд. Не хочу зараз навіть думати про звіра. Я його взагалі не відчував у собі, відколи зранку замордував Кірена.
— А що сталося потім? — запитує Габріель.
— Батько пішов. У долині аж кишіло від Ловців. Меркурія була на мене люта. Вона сказала, що триматиме в себе Анналізу й відпустить її тільки в обмін на батькову голову або серце. Тоді нам на хвіст сіли Ловці, і я втік. Урешті-решт, десь через тиждень, я вислизнув від них остаточно. Повернувся до печери й чекав на тебе там.
— Ти довго чекав.
Хитаю головою, але не можу сказати йому, що вже був готовий здатися.
Ван каже:
— Так, нам усім пощастило, що Натан був такий терплячий.
Габріелеві вуста легенько смикаються:
— Я завжди думав, що… Натан… дуже терпляча особа.
— І отак чудово ми підійшли до сьогоднішнього дня, — підсумовує Ван. — Несбіт знайшов тебе біля печери, куди він прийшов по листи. Ага! Якщо вже ми про них згадали, чи можу я їх нарешті отримати?
Я запитую в Габріеля:
— Що мені з ними зробити?
— Я пообіцяв їх віддати Ван.
— І ти хочеш дотримати обіцянки?
— Вона врятувала мені життя.
Дивлюся на Ван. Вона має безтурботний і тріумфальний вигляд.
Я доволі помпезно виголошую:
— Звичайно, Габріелю, листи твої, і я мушу віддати їх тобі, так само, як Ван повинна віддати мені Феїрборн, бо він належить мені.
Ван і далі безтурботно всміхається.
— Тобі? Ти вкрав його у Клея. Точніше, його вкрала Роза.
— А Ловці його вкрали в Массімо, мого прадіда. Це власність моєї родини.
Вона відсьорбує ковточок чаю, а тоді запитує в Несбіта:
— Гадаєш, ми маємо віддати йому Феїрборн? Це ж ти, зрештою, ним заволодів.
Несбіт вишкірює зуби, немов якийсь паскудний пес, і заперечно махає головою.
— Я мушу погодитися з Несбітом. Ти повівся з ним доволі легковажно. Якщо навіть Несбіт зумів його в тебе забрати, то… це могла б зробити будь-яка дитина. Він має зберігатися в надійному місці. Це небезпечна й потужна зброя. Наразі, думаю, що я сама за ним припильную.
— Він мій!
— Фактично, любий хлопче… — Ван дивиться на мене, а її очі іскряться і їх оповиває дивовижний синій серпанок, — …я погоджуюся з тобою. Проте… і я це кажу з найкращих міркувань… не думаю, що ти повинен його мати. Ще ні. Це не надто хороша штуковина, у ньому повно лихих чарів. Можу тебе запевнити, що тут ніж буде в цілковитій безпеці, — вона піднімає чайничок. — Ще чайочку?
Ніхто їй не відповідає. Наливаючи чай, Ван додає:
— Натане, листи належать Габріелю. Прошу їх йому віддати.
Я дивлюся на Габріеля, і він киває головою.
Амулет
Габріель відкриває бляшанку, гортає листи, а тоді витягає одного з них ізсередини пачки. Він заплямлений сажею ще відтоді, як я переглядав його, знайшовши в димарі женевської квартири заховану там бляшанку.
Габріель кладе листа на столик між собою й Ван зі словами:
— Ось амулет. Він твій. Дякую тобі. Я був би мертвий, якби не ти.
Розпрямляє складки аркуша, й ми всі нахиляємося, щоб поглянути на амулет.
Ван каже:
— Дякую, Габріелю. Він дійсно чудовий.
Підсовуюся ще ближче. Навряд чи я б назвав його чудовим. Клаптик пергаменту, пожовклий, з позначками, написаними вицвілим чорним чорнилом, — вони щось означають, але я ще ніколи не бачив подібного письма. Воно складається з цілої низки кіл. Щоправда, вони не цілісні, тільки півкола, бо пергамент роздертий навпіл.
— Що тобі про це казала твоя мати? — запитує Ван.
— Небагато. На її думку, це могло мати якусь цінність завдяки своєму вікові. Вона розповідала, що її бабуся знайшла це в якомусь старому будинку в Берліні. Кажучи «знайшла», вона мала на увазі «вкрала». Проте це все, що їй було відомо.
— А чи знала вона, де друга половина?
— Ні, це все, що в нас було.
— А Меркурія цього не бачила? Ти їй ніколи не казав, що це таке?
Габріель знизує плечима.
— Я не казав їй, що лист був роздертий навпіл. Думав, що її тоді це просто не зацікавить. Я їй сказав, що маю амулет, отриманий від матері, і що він старовинний і коштовний. Вона більше про нього не розпитувала, мабуть, тому, що таких амулетів є декілька.
— їх дійсно є декілька, але більшість наділена слабенькими чарами. Гадаю, мені пощастило, що ти його не описав. Думаю, що насправді й тобі добряче пощастило. Меркурія відразу б зрозуміла, що це таке, і вбила б тебе лише за цю половинку, — Ван знову дуже обережно складає амулет і кладе його в кишеню піджака.
— Чому? — дивується Габріель. — Що в ньому такого особливого?
Ван повертається до Несбіта.
— Гадаю, нам потрібне шампанське, правда? Там у коморі мусить бути непоганий вибір напоїв, — вона посміхається Габріелю. — Чи може, ви, хлоп’ята, волієте й далі пити чай?
Пізніше ми з Габріелем залишаємося на самоті в його спальні. Ми обидва напилися шампанського. Сам не розумію, чому я пив і що я мав би святкувати, тим більше, що не отримав від цього ніякого задоволення. Я ще ніколи не пив шампанського, та й узагалі не вживав жодного алкоголю. Габріель і Ван розмовляли про це так, ніби обговорювали якусь гарну книгу.
Коли ми заходили в Габріелеву кімнату, коридор почав хитатися перед моїми очима. Я сказав про це Габріелю, а той обізвав мене «слабаком» і рушив, не зупиняючись, далі. Хіба озирнувся, щоб глянути, чи плентаюсь я за ним. Приємно було бачити його посмішку — так, ніби він знову став майже таким самим, як і був. І ось ми на самоті, сидимо разом на його ліжку, і я нарешті прошу його розповісти про все, що з ним сталося.
— Залишивши тебе, я кинувся навтікача. Тільки й того, нічого складнішого. Я біг, а Ловці мчали слідом. Я кричав, щоб ти не відставав, немовби ти й далі був зі мною. Це їм достатньо заморочило голови й вони були певні, що ми тікаємо вдвох. Мені пощастило. Найкращим захистом для мене стали інші люди… маю на увазі фейнів. Я тримався людних місць, де було багато галасу, багато народу, всього того, що найбільше ненавидять Ловці: фейнів, фейнівської поліції, шуму, паніки, стрілянини. Я сподівався, що вони сприймуть мене за фейна, та водночас хотів, щоб вони й далі гналися за мною. Поки я біг, мене підстрелили, двічі. Рани були не надто серйозні, але отрута з Ловецьких куль мене знесилювала, а я ж не вмію зцілюватися, тому зрозумів, що довго не протягну. Я думав тільки про те, що мушу тікати далі. Пригадую, як до мене під’їхала якась машина, і там, мабуть, була Ван. Після цього я вже нічого не пам’ятаю, тільки що прокинувся через кілька днів у цій кімнаті. Мені було геть паскудно, але коли я видужав, Ван, здається, накачала мене наркотиками, і я розповів їй усе. Про себе, про свою сім’ю, про листи й амулет… і про тебе. Вибач мене, Натане. Я знаю, що це твоє особисте. Я…