Це не було недоброзичливістю. Це не виходило з оцінки його здібностей. Вони не вважали його безталанним. Вони просто не намагалися з'ясувати, чи має він хист. Інколи його просили показати ескізи; він простягав їх через стіл, відчуваючи спазми сорому в м'язах руки; здавалося, ніби з нього зірвали одежу, і соромно було не тому, що його тіло виставлено напоказ, а тому, що це тіло розглядають байдужі очі.
Інколи Рорк їздив до Нью-Джерсі, щоб побачитися з Камероном. Вони разом сиділи на веранді будиночка на пагорбі — Камерон в інвалідному візку, склавши руки на старій ковдрі поверх колін.
— Як справи, Говарде? Важкувато?
— Ні.
— Хочеш, щоб я дав тобі листа до одного з тих покидьків?
— Ні.
Більше Камерон про це не мовив, не хотів говорити про це, не хотів думати про мить, коли Роркові відмовить усе місто. Коли Рорк приїздив до нього, Камерон розповідав про архітектуру так, ніби це була його власність. Вони сиділи поруч, роздивляючись місто на горизонті, за рікою. Небо темнішало і сяяло, наче блакитно-зеленкувате скло, а будинки скидалися на хмари, що проступили на цьому склі, сіро-блакитні хмари, закрижанілі на мить у прямих кутах і вертикальних лініях, і захід сонця відбивався від їхніх шпилів…
Минали літні місяці, Рорків перелік було вичерпано, і він знову почав повертатися в місця, де одного разу йому вже відмовили. Дізнався, що про нього дещо знають, і чув ті ж таки слова, мовлені навпростець чи боязко, гнівно чи вибачливо: «Вас вигнали зі Стентону. Вас вигнали з бюро Франкона». Усі ці різні голоси, що промовляли те саме, мали спільну ноту: ноту полегшеного усвідомлення, що рішення ухвалили замість них. Вечорами він нерухомо сидів на підвіконні, курив, притискаючи долоні до скла: місто під його пальцями, холод скла на шкірі.
У вересні він прочитав у «Трибуні архітектора» статтю з назвою «Прокласти шлях для прийдешнього» Ґордона Прескотта. У ній ішлося про те, що трагедія професії архітектора полягає в перепонах на шляху талановитих початківців; що великі обдарування гинуть невідомими у боротьбі; що архітектура занепадає від браку свіжої крові й нових думок, відсутності оригінальності, бачення та сміливості; що автор статті поставив собі за мету знаходити здібних початківців, заохочувати їх, розвивати і надавати шанс, на який вони заслуговують. Рорк ніколи не чув про Ґордона Прескотта, але його стаття здавалася щирою і переконливою. Він дозволив собі відвідати бюро Прескотта, вперше відчуваючи дрібку надії.
Приймальня Ґордона Прескотта була витримана у сірих, червоних і пурпурових тонах; це було коректно, стримано і сміливо водночас. Молоденька і дуже приваблива секретарка повідомила Роркові, що містер Прескотт не приймає без запису, але вона залюбки запише його на наступну середу о другій п'ятнадцять. У середу о другій п'ятнадцять секретарка всміхнулася Роркові та попросила його хвильку почекати. О шістнадцятій сорок п'ять його впустили до кабінету Ґордона Прескотта. Ґордон Прескотт був убраний у коричневий картатий твідовий піджак і білий тонкий светр з ангорської шерсті. Високий, атлетичний, він мав років тридцять п'ять, але його обличчя поєднувало свіжий вигляд досвідченої мудрості з ніжною шкірою, кирпатим носом і маленьким, пухким ротом популярного студента. Обличчя було засмагле, а світле волосся коротко стрижене, наче в прусського солдата. Це був виразно мужній тип, у підкреслено недбалому одязі, який прекрасно знав, яке враження створював.
Він мовчки слухав Рорка, а його очі, неначе секундоміри, відраховували кожну мить, витрачену на кожне мовлене Рорком слово. Він вислухав перше речення; на другому перебив, відрубавши: «Покажіть мені свої малюнки», начебто хотів сказати, що надто добре знає все, що може сказати Рорк.
Він тримав ескізи у бронзових руках. Перш ніж глянути на них, сказав:
— О так, багато юнаків приходять до мене порадитися, дуже багато. — Він зиркнув на перший ескіз, але підвів голову, не роздивившись його як слід. — Звісно, початківцям дуже важко вхопити комбінацію практичного і трансцендентного. — Він переклав ескіз на спід стосу. — Архітектура — це насамперед утилітарна концепція, і річ у тім, щоб піднести принцип прагматизму до царини естетичної абстракції. Усе інше — це нісенітниця. — Він поглянув на два ескізи і теж відклав їх на спід. — Я не терплю візіонерів, які сприймають архітектуру як освячений хрестовий похід заради порятунку самої архітектури. Великий динамічний принцип — це загальний принцип людської просвіти. — Він глипнув на черговий ескіз і знову поклав його на спід. — Суспільний смак і прихильність суспільства — це остаточний критерій для митця. Геній — це той, хто знає, як висловити загальне. Пересічність торкається непересічності. — Він зважив у руці кіпу ескізів, зауважив, що проглянув половину з них і поклав на стіл. — Ах, так, — сказав він, — ваші роботи. Дуже цікаво. Але непрактично. Незріло. Розфокусовано і недисципліновано. Інфантильно. Оригінальність заради оригінальності. Геть не відповідає духові нашого часу. Якщо хочете зрозуміти, що сьогодні потрібно найбільше — ось тут — дозвольте вам показати. — Він витягнув із шухляди малюнок. — Цей юнак прийшов до мене зовсім без рекомендацій, початківець, який раніше ніде не працював. Коли ви зможете спроектувати щось схоже, необхідності шукати роботу у вас не буде. Я побачив цей ескіз і відразу взяв його, дав йому двадцять п'ять доларів на тиждень. Жодних сумнівів, що він потенційний геній.
Він простягнув Роркові ескіз. Це було зображення будинку у формі зерносховища, неймовірним чином поєднаного зі спрощеними, виснаженими обрисами Парфенону.
— Оце, — сказав Ґордон Прескотт, — і є оригінальність, нове у вічному. Спробуйте щось у цьому напрямі. Насправді не можу сказати, що пророчу вам велике майбутнє. Ми повинні бути чесними, тому я не хотів би дарувати вам ілюзій, основаних на моєму авторитеті. Вам іще треба багато вчитися. Не ризикну будувати припущень, чи є у вас талант, чи може розвинутися пізніше. Але за наполегливої праці — можливо… Одначе архітектура — це складна професія, і конкуренція сувора, знаєте, дуже сувора… А зараз, даруйте, на черзі наступний відвідувач…
Пізнього жовтневого вечора Рорк повертався додому. Це був черговий із багатьох днів, що розтягнулися в місяці, й він не міг пригадати, що відбувалося протягом дня, кого він бачив, якими словами йому відмовили. Він щосили зосереджувався протягом тих кількох хвилин, коли опинявся в конторі, забуваючи про все інше; він забував ці хвилини, виходячи з кабінету; це потрібно було зробити, це було зроблено, це його більшене обходило. Дорогою додому він знову ставав вільним.
Перед ним простягнулася довга вулиця, ряди її високих споруд, що сходилися попереду, так звужувалися, що він відчував, ніби може розкинути руки, ухопитися за шпилі та розсунути їх. Ішов швидко. Бруківка, наче трамплін, пружинилась під його кроками, підштовхуючи уперед.
Він побачив освітлений трикутник бетону, завислий за декілька десятків метрів над землею. Не бачив, що підтримувало його внизу; але міг уявити те, що хотів там побачити, те, що зробив би сам. А потім зненацька подумав, що зараз, цієї миті, все місто і кожен у ньому твердо переконані, що він ніколи більше не будуватиме, ніколи — так навіть і не почавши. Він стенув плечима. Те, що з ним сталося у цих кабінетах незнайомців, було різновидом субреальності, незначними епізодами на шляху, суті якого ніхто не міг ані збагнути, ані відчути на дотик.
Він звернув у бічну вуличку, яка вела до Іст-Ріверу. Самотній світлофор удалині червоною плямою сяяв у похмурій темряві. Старі будинки припадали до землі, скоцюрбившись під тягарем неба. Порожня вулиця відлунювала його кроками. Він ішов, піднявши коміра, тримаючи руки у кишенях. Коли проминав ліхтар, його тінь піднялася з-під каблуків і чорною довгою дугою промайнула стіною, неначе склоочисник лобовим склом автомобіля.
9
Джон Ерік Снайт розглянув Роркові ескізи, відклавши три з них, решту склав охайним стосиком, знову поглянув на цих три, кинув їх один за одним на купу трьома уривчастими рухами, і сказав: