Тому я покликав вас. — Він додав: — Чи повинен я говорити, що захоплююся вашими роботами?
— Дякую вам, — сказав Рорк, на мить заплющивши очі.
— А знаєте, я не хотів зустрічатися з вами.
— Чому?
— Ви коли-небудь чули про мою художню галерею?
— Так.
— Я ніколи не зустрічаюся з людьми, роботи яких мені подобаються. Їхні твори дуже багато означають для мене. Я не хочу, щоб люди псували враження. Зазвичай саме так і буває. Вони дуже не відповідають своєму таланту. Ви не такий. Я не проти поспілкуватися з вами. Кажу вам це, щоб ви знали, що в житті я дуже рідко відчуваю повагу, але я поважаю речі в моїй галереї, і ваші будинки, і талант людини, здатної все це створити. Можливо, це єдина релігія, що я будь-коли сприймав. — Він стенув плечима. — Гадаю, що я знищив, збезчестив, зіпсував майже все, що існує. Але цього я ніколи не займав. Чому ви так на мене дивитеся?
— Вибачте. Будь ласка, розкажіть мені, який ви хочете будинок.
— Я хочу, щоб це був палац — тільки я не вважаю палаци досить розкішними. Вони настільки великі, наскільки непристойно доступні. Невеличкий будинок — ось справжня розкіш. Будинок тільки для двох осіб — моєї дружини і мене. Це не для сім'ї — ми не збираємося народжувати дітей. Не для відвідувачів — ми не збираємося розважати гостей. Одна гостьова кімната — про всяк випадок, — але не більше. Вітальня, їдальня, бібліотека, два кабінети, одна спальня. Приміщення для слуг, гараж. Це загальне уявлення. Деталі я повідомлю згодом. Витрати — будь-які на ваш розсуд. Вигляд… — він усміхнувся, стенув плечима. — Я бачив ваші будинки. Людина, яка намагатиметься вам розповісти, який має бути будинок, або сама повинна вміти його спроектувати, або стулити пельку. Скажу лише, що хочу будинок у фірмовому стилі Рорка.
— І що це?
— Гадаю, ви розумієте.
— Я хочу почути ваші пояснення.
— На мою думку, деякі будинки б'ють на дешевий ефект, усе на показ, а деякі боягузливі й наче вибачаються за себе кожною цеглиною, а ще є вічні недоробки, зловмисні й фальшиві. Ваші будинки дарують одне панівне почуття — радість. Не тиху радість, а важку, вимогливу, таку, яка змушує людину думати, що відчувати це — велике досягнення. Люди дивляться і міркують: «Я кращий, якщо можу це відчувати».
Рорк мовив повільно, начебто його слова не були відповіддю:
— Гадаю, це було неминуче.
— Що?
— Що ви це побачите.
— Чому ви сказали це так, наче… жалкуєте, що я здатен це зрозуміти?
— Я не жалкую.
— Послухайте, не гнівайтеся на мене — за те, що я будував раніше.
— Я не гніваюся.
— Усі ці стоунріджі, готелі «ноєс-белмонт» і газети Вайненда — вони дали мені змогу мати будинок, що його збудуєте ви. Хіба це не розкіш, якої варто прагнути? Хіба важливо як? Це лише засоби. А ви — ціль.
— Ви не повинні виправдовуватися переді мною.
— Я не… так, гадаю, саме це я і робив.
— Не варто це робити. Я не думав про те, що ви будували.
— Про що ж ви думали?
— Я безсилий проти тих, хто бачить у моїх будинках те, що бачите ви.
— Ви відчуваєте, що вам потрібен захист від мене?
— Ні. Та зазвичай я не почуваюся безпорадним.
— Я теж зазвичай не поспішаю виправдовуватися. Отже — все гаразд, адже так?
— Так.
— Я маю значно більше розповісти вам про будинок, який хочу. Вважаю, що архітектор, як духівник, — повинен знати все про людей, які житимуть у його будинку, бо те, що він їм дає, значно особистіше, ніж їхній одяг або їжа. Будь ласка, погляньте на справу з цього боку. І вибачте, якщо зауважите, що мені важко висловлювати думки — я ніколи не сповідаюся. Знаєте, я хочу цей будинок, тому що шалено закоханий у свою дружину… Що сталося? Вважаєте, це недоречне зізнання?
— Ні. Продовжуйте.
— Я не можу бачити свою дружину серед інших людей. Це не ревнощі. Це значно-значно гірше. Мені нестерпно бачити, як вона ходить вулицями міста. Я не можу поділитися нею ні з ким, навіть із крамницями, театрами, таксі, тротуарами. Я повинен забрати її. Повинен забрати її якнайдалі від усього цього — туди, де ніхто не зможе торкатися до неї, в жодному сенсі. Цей будинок повинен стати фортецею. Мій архітектор має стати вартовим.
Рорк дивився просто йому в очі. Він мусив не відводити погляду, щоб не втратити здатності слухати. Вайненд відчував його напружений погляд; він не помітив зусиль, тільки силу; він відчував, що цей погляд його підтримує; він з'ясував, що сповідатися не важко.
— Цей будинок має стати в'язницею. Ні, не зовсім так. Скарбницею — сховищем, де зберігатимуться речі надто цінні, щоб дозволити іншим їх бачити. І навіть більше. Це мусить бути окремий світ, такий прекрасний, щоб ми ніколи не шкодували за тим світом, який покинули. В'язниця, що тримає лише силою своєї досконалості. Жодних парканів і сторожових веж — лише ваш талант, що збудує стіну між нами і зовнішнім світом. Ось те, чого я хочу від вас. І навіть більше. Ви колись будували храм?
На мить Рорк втратив здатність відповідати; але він побачив, що питання було щире; Вайненд нічого не знав.
— Так, — мовив Рорк.
— Тоді думайте про це замовлення так, як ви думали б про храм. Храм, присвячений Домінік Вайненд… Ви повинні познайомитися з нею, перш ніж починати проект.
— Я був знайомий із місіс Вайненд кілька років тому.
— Знайомі? Тоді ви розумієте.
— Так, розумію.
Вайненд перевів погляд на Роркову руку з довгими пальцями, що лежала на краю столу, біля коректури «Знамена». Гранки були недбало складені; він зауважив колонку «Один маленький голос» усередині. Він дивився на руку Рорка і думав, що хотів би мати вилитий із бронзи зліпок його руки і який чудовий вигляд він мав би на столі.
— Тепер ви знаєте, що мені потрібно. Дійте. Починайте негайно. Відкладіть усе, що ви робите зараз. Я заплачу стільки, скільки ви скажете. Я хочу мати будинок до літа… О, вибачте мені. Надто часто доводилося мати справу з поганими архітекторами. Я не запитав вас, чи хочете ви за це взятися.
Спочатку ворухнулася Роркова рука; він зняв її зі столу.
— Так, — сказав він. — Я беруся за це.
Вайненд побачив, що Роркові пальці залишили відбитки на склі, чіткі, наче шкіра вирізала борозни на склі й ці борозни були вологі.
— Скільки часу вам потрібно?
— До липня будинок буде готовим.
— Ви, звісно, повинні побачити місцевість. Я хочу сам показати її вам. Я можу відвезти вас туди завтра вранці?
— Як бажаєте.
— Будьте тут о дев'ятій.
— Гаразд.
— Хочете, щоб я склав контракт? Я й гадки не маю, як ви волієте працювати. Зазвичай, перш ніж мати будь-яку справу з людиною, я довідуюся про неї все від дня її народження чи навіть раніше. Вас я не перевіряв. Просто забув. Це, здається, непотрібно.
— Я можу відповісти на будь-які запитання.
Вайненд усміхнувся і похитав головою:
— Немає потреби. Я не маю до вас питань. Окрім тих, що стосуються справи.
— Я ніколи не висуваю жодних умов, за винятком однієї: якщо ви схвалили попередній проект будинку, його буде зведено так, як я його спроектував, без жодних змін.
— Згоден. Це зрозуміло. Я чув, що ви інакше не працюєте. Як ви поставитеся до того, щоб не оприлюднювати жодної інформації про цей будинок? Я розумію, що це у ваших професійних інтересах, але я не хочу, щоб інформація про цей будинок з'являлася в газетах.
— Не заперечую.
— Ви обіцяєте не публікувати ескізів?
— Обіцяю.
— Дякую. Я за це віддячу. Ви можете покладатися на мої газети як на вашу особисту прес-службу. Я прорекламую будь-яку іншу роботу за вашим вибором.
— Я не хочу жодної реклами.
Вайненд голосно розсміявся:
— Казати таке тут! Ви й гадки не маєте, як поводилися б ваші колеги-архітектори на цій зустрічі. Я не вірю, що ви цілком усвідомлюєте, що розмовляєте з Ґейлом Вайнендом.
— Я знаю, з ким розмовляю.
— Це була моя вдячність вам. Мені не завжди подобається бути Ґейлом Вайнендом.
— Я це знаю.