Їй хотілося б мати тіло, як у ляльки. Міцне, струнке тіло, позбавлене волосся. Тіло, яке не гладшає, не обростає жиром, не пітніє, не страждає від місячних. Тіло, яке не відрізняється так жахливо від того, що зветься душею. Бо Наталія відчувала, що до її душі, ніжної й ефемерної, це тіло, волохата гора м'яса, просто не пасує.
Лінка потягнулася наче кіт. Вона лежала зовсім гола на Адріановому ліжку й дивилася у вікно. Його батько знову був на чергуванні. Як добре, що існують ці лікарські чергування! Повернулася на бік. Адріан зник у ванній, а вона чекала на нього. Хіба буває щось приємніше для жінки, ніж таке очікування? Вони щойно кохалися. Тепер дівчина почувалася спокійною й розслабленою. Краєм ока добачила власне відображення в дзеркалі, яке висіло в передпокої. Тіло. Лінка завжди думала, що найважливіше — це душа. Бо саме цим людина відрізняється від тварин — умінням абстрагуватися від тілесності. Бо навіть кохання — це, передусім, те, що відбувається всередині нас. Та віднедавна вона змінила свій погляд. Те, що тепер вони з Адріаном могли бути разом саме так, змінило не лише їхні стосунки, а й передусім її саму. Тепер вона дивилася на себе по-іншому.
Худорляві руки, закинуті над головою, невеликі груди... Колись вона була ними невдоволена, груди видавалися їй замалими та ще й, на додачу, несиметричними. Тепер Лінка вважала, що вони цілком нормальні. Принаймні Адріан їх любив. Провела долонею по животі й стегнах. Шкіра була рожевою та гладенькою. Від кохання тіло оживало, ставало ще прекраснішим. Раніше Лінка приховувала тіло. Тепер вона позбулася почуття сорому.
Потягнулася як кішка й усміхнулася до власних думок. Почула, як відчинилися двері ванної. Чекала. Цікаво, що скаже Адріан, побачивши, як вона безсоромно простяглася на ліжку.
Адріан увійшов до кімнати, заслонивши тілом світло, і на мить зробилося темно, неначе хтось щільно затягнув штори. І лише Лінку освітлювала маленька нічна лампа, яку вони увімкнули раніше. Адріанові аж подих перехопило. Він дивився на неї як художник.
Усі барви в цій картині бездоганно доповнювали одна одну: золотавий колір стегон і живота, темніша западина пупка, засмага плечей і каштановий відтінок волосся, яке при світлі лампи здавалося рудуватим, немов там заплуталася сама осінь, немов усі заходи сонця оселилися там назавжди.
— Я хочу тебе такою намалювати, — прошепотів Адріан.
У відповідь вона усміхнулася, і хлопець зрозумів, що саме цієї усмішки йому й бракувало. Що якби малювати акт, він намалював би Лінку усміхненою. Щасливу, радісну. І вже за мить жадібно пригортав її, ніби прагнучи захопити всю її красу, юність, її кохання. Усю її.
Марцін збирався на вечірку. Йому й хотілося туди піти, і разом з тим щось муляло. Останнього разу він почувався у Войтека мов риба у воді, та вочевидь цим завдячував джойнтам. А тепер йому було ніяково, що він узяв у нього цю гітару, адже вони досі практично не спілкувалися. Тепер почувався Войтековим боржником. Ех, невже завжди так буде? Він так і здаватиметься собі нікчемнішим, гіршим. Те саме було і з Наталією.
Подумав, чи вони знову куритимуть. Після кількох затяжок йому справді було краще. Ліпше вже це, ніж алкоголь, після якого Марцінові завжди робилося недобре. Зрештою, він спробував його лише кілька разів. Може, через те, що в нього вдома алкоголю майже не вживали, а батьки щодо цього — як, зрештою, багато щодо чого — були дуже суворими.
Натиснув на кнопку домофону, піднявся сходами. Упізнав оголошення про збір одягу для малозабезпечених: у його будинку висіло таке саме.
Відчинила Майка й помітно зраділа, побачивши хлопця.
— Привітик, — сказала вона. — Залазь.
Його невпевненість, куритимуть вони чи ні, розвіялася миттю, щойно Марцін уловив характерний запах. Спершу зрадів, та потім подумав, що Войтек не пригощатиме його травкою вічно. Наступного разу він теж має щось принести. Щоб товариш не подумав, наче той ласий на халяву. Якщо Войтек його пригостить... Ні, коли пригостить... Адже вони друзі.
Наталія прокинулася й визирнула у вікно. Побачене на вулиці не налаштувало її оптимістично. Чорні, голі гілки дерева, які досягали майже до її кімнати. У світлі ліхтаря вирувало щось, схоже на сніг із дощем. Листопадова каша.
«А може, це лише сон», — подумала Наталія й перевернулася на другий бік, заховавши обличчя в подушці й намагаючись знову заснути. Якби ж то їй наснилося щось приємне. Проте останнім часом їй постійно снилася школа. Можна було здуріти: після таких сновидінь вона почувалася втомленою, але доводилося швидко вставати й знову йти до ненависного класу, де вона щойно була уві сні...
Іноді вона мріяла про повернення до колишньої школи. Там не доводилося особливо напружуватися, щоб бути кращою. А тут усе виглядало по-іншому.
— Припини думати про школу! — дорікнула вона сама собі. — Поспи ще, відпочинь. Завтра важкий день...
На неї чекали дві контрольні: з хімії та фізики. Звісно, одну контрольну перенесли й навіть не записали в журналі, щоб не знялася буча, мовляв, дві контрольні протягом одного дня... І бучі немає, і про контрольну домовлено, тож не буде жодних доказів того, що її провели невчасно, бо хімічка просто забула це зробити. Про все домовлено, до того ж, на думку вчительки, якщо вони вже підготувалися до контрольної заздалегідь, то тепер можна нічого не повторювати. Дуже сумнівно. Звісно, що це не так. Отож, усе зводилося до одного: зубрити протягом вихідних, а тоді ще й у понеділок.
Наталія визубрила й усе знала, бо і хімія, і фізика були предметами, які їй знадобляться. Якщо вже вона хоче вступати до медичного... А Наталія хотіла. І якби на мить перестала, то напевне примусила б себе хотіти знову. Такою вже вона була. Усе планувала заздалегідь і дотримувалася плану. Якщо планувала вчитися — вчилася. Планувала схуднути — і худнула. А про те, чого не могла запланувати, намагалася думати якомога менше. От тепер запланувала ще поспати й намагалася примусити свій організм заснути. На жаль, у її доволі приємне вилежування в сатиновій постелі брутально вдерся будильник.
«Неймовірно, це просто неможливо, це якась помилка, телефон поламався», — такими були перші думки Наталії. Адже не можна вставати посеред ночі, коли ще зовсім темно. Дійсно важко собі уявити, щоб нормальна людина вночі вмивалася, одягалася й снідала. Та, на жаль, не допомогла навіть зміна часу на зимовий. О шостій надворі було зовсім темно.
Наталія не любила зиму. Сніг, навіть білий і пухнастий, тобто такий, який однаково рідко траплявся в нашому кліматі, не надто її радував. Вона не любила тепло вдягатися й постійно мерзла в тоненьких колготках, міні-спідничці й надто легеньких, як на таку погоду, чобітках. Раніше батько возив її до школи, але тепер цього не робив. Відколи він пішов від матері, донька взагалі втратила з ним контакт. Востаннє бачила його два тижні тому, коли батько забрав її зі школи, тицьнув кількасот злотих на підручники й приладдя (Наталії не хотілося навіть пояснювати, що взагалі вже листопад, і всі підручники давно куплено, бо ж гроші зайвими не бувають), підвіз під дім і поїхав. Тоді Наталія усвідомила, що саме так батько й існував у її житті. Вони не надто часто розмовляли, може, не спілкувалися взагалі. Наталія нічого про нього не знала, а що знав про неї батько? Теж нічого. Вони були наче інопланетяни із двох різних світів.
Будильник продовжував дзеленчати. Як же їй не хотілося вставати! Вона б із задоволенням прогуляла уроки. Та це було неможливо. Не в її випадку. Наталія ніколи не прогулювала школу. І взагалі не уявляла собі, що так можна зробити.
А позаяк вона жодного разу не прогулювала уроків, то й тепер неохоче проминула площу ООН і рушила в бік Палацу культури. Ну, «рушила», це, можливо, у цьому випадку було евфемізмом: іти швидко виявилося важко — напіврозталий сніг перетворив вулицю на річку із сірою кашею, і по цій каші Наталія швидше брела, ніж ішла, піднімаючи ноги високо, мов чапля. Її бежеві чобітки виглядали просто жалюгідно, і Наталія воліла не думати, що з ними буде, коли вона дійде до школи.