— То як писанина? — запитав канадець.
— А все готове. Давно. Лише в книжку не складене. Бо грошей нема на друк. Чекаю. І Вона чекає… Цоркне, буває, під ніч у сінях. Заснується білим протягом крізь одвірок. Стане позад мене. Аж плечі студінню судомить. Постоїть німо, торгне папірець на столі, другий, третій — усе на місці, все уготоване в друк. На людські очі. Усе, як книжка пише… Постоїть, постоїть, хавкне, як стара лисиця, і повіється геть у темний грабівник. А я лишаюся. Живу…
Стіл вибухнув реготом. Дзенькнули келишки. Оповідач з порожевілим лицем обернувся назад — як там мимовільний слухач? І очі їх зустрілися. Вицвілі олов'яні очі старого і блискучі стиглі агрусини його очей. І роти їх пом'якли в зніяковілих, таких схожих усмішках. Якби чоловіки за столом добре приглянулися до незнайомця, вони впізнали б у ньому молодого Мішу. Але вони сповна віддалися відрадному застіллю.
А він так і не торкнувся чаю. Підвівся і пішов до машини, гостро відчуваючи на собі допитливий погляд. І брова над його розсіченим оком дрібно сіпалася.
Озвався і засвітив незнайомий номер телефон.
— Доброго дня. Вас турбують від антиквара зі «Святого Марка».
Цей казенно поставлений голос він упізнав одразу.
— Так, я просив дещо знайти для мене.
— Вас цікавлять люльки?
— Мене цікавить конкретна колекція — полковника Синички.
— Така колекція є. Але мушу зауважити, що вона доступна далеко не кожному охочому.
— Я далеко не кожний охочий. Де колекція?
— Шановний, вам не здається, що ви ставите некоректні запитання?
— Добре, запитаю коректно: скільки вона коштує?
— Колекція не продається.
— Он як. А я гадав, що все продається.
— Гроші інфлюють. Не мені вам про це казати. Колекція міняється на будинок.
— Я не маю тут будинку.
— Будинок є. Ви просто купите його на ім'я, яке задиктує вам рієлтор.
— Ви хочете за чужу колекцію будинок?
— Так, хочу.
— А хуху не хохо?
— Що? Що ви собі дозволяєте?
— Дозволяю собі нагадати, що жадібність фраєра згубить. Бажаючи будинок, фраєр може втратити дитбудинок…
— Якщо ви так, то нічим не зможу вам допомогти, — прошипів телефон і вимкнувся.
«Смішні люди. Як ти правильно, Господи, підмітив дорогою на Голгофу: не мені допомагайте, а собі допоможіть…»
Не сподівався, що знову доведеться навідатися сюди. Ще раз пройти крізь цей смуток. Прочиняти рипучу хвіртку — так стогне стомлене залізо. Топтати буре листя, що в усі часи однаково печальне цієї пори.
Перед директорським кабінетом його перехопила наполошена тітка, але він пройшов, як криголам. «Куди прете? Ви не в себе вдома!» — кричала та навздогін. «Та ні, — кортіло відповісти, — якраз я в себе вдома».
За столиком пив каву з еклерами молодцюватий опецьок з кучерявими бачками. Незадоволено кинув на тацю газету і підкреслено офіційно зронив:
— Слухаю вас уважно.
— Спочатку уважно прочитайте, а слухати будете потім, — відвідувач кинув на стіл папери і вмостився у фотелі під вікном. Тут любила сидіти Синичка.
— Що це? — гидливо спитав директор.
— Це свідчення, — приязно пояснив той. — Щоправда, вони на іноземних мовах. На мовах оригіналу, так би мовити. Але нижче подано короткий зміст. Якщо цього не достатньо, можу порекомендувати гарну перекладачку. Зазвичай їй нічого за це не платять.
— Не треба, — притишено буркнув опецьок, пробігаючи аркуші полохливими очицями. — Але ж це брехня, шановний, не знаю, хто ви там є… Це брудний наклеп. Розправа перед виборами, — він розчервонівся і вищирив рідкі зуби.
— Ви теж берете участь у виборах? — співчутливо запитав прибулий.
— А що? Хіба я не заслуговую?!
— Про те, що ви заслуговуєте, вам скажуть пізніше. А поки що можу вам дати візитівку доброго адвоката.
— Мені не потрібен ваш адвокат!
— Авжеж, ви можете захищати себе й самі. Вольному воля. Поки що, — незнайомець мило посміхнувся і підвівся.
— Зачекайте, — директор кинувся до дверей і замкнув їх. — Не знаю, хто ви, але бачу, що ділова людина.
— Ну, не настільки, як ви…
— Будемо говорити відверто. Все має свою ціну, правда?
— Не все, нешановний. Але обійдемося зараз без філософії. Ось моя ціна. По-перше, ви пишете заяву про звільнення і будете обходити чужих дітей десятою дорогою. До кінця життя.
— Це не чужі діти. Це сироти. Ми їх ставимо на ноги…
— Ви ставите їм ярлики з цінами. Там, у свідченнях, цифри в різних валютах. Не сердіть мене.
— Ні-ні. Я просто…
— По-друге, у виборах ви братимете участь виключно як свідомий виборець. Це країна виборів, і тут нічого не вдієш. Правда?
— Так, я розумію…
— Третє: колекція люльок полковника Синички та інші його речі. Це ви повернете. Все, до останнього цурпалка. Ви заволоділи ними хитрістю за безцінь. А доньку полковника Синички в Братиславі ви не лікували. Там, серед паперів, є свідчення і про це.
— При чому тут я?
— При чому? При чужому антикваріаті, пане Гнидюку.
— Я Гнатюк. Дещо я вже продав…
— Мене не цікавить ваш комерційний талант. Бачу, ви вперто намагаєтесь мене розізлити.
— Я спробую, але…
— На це виділяються вам рівно дві доби. В суботу о вісімнадцятій годині всі речі полковника Синички повинні бути на своєму місці. Ви були на квартирі?
— Був. Я дуже добре ставився до Елеонори Василівни.
— Це вам зарахується. Ключі від квартири вам передадуть в суботу вранці. Більше не відбиратиму вашого часу. Попереду у вас багато справ.
— Навіщо вам люльки? — крикнув йому навздогін директор. Голос був дратівливий, мармиза в розпачі.
Незнайомий зупинився в дверях.
— Як вам пояснити? Хтось любить дітей, а хтось люльки…
— Я дам вам замість них гроші.
— Дякую. Гроші залишіть собі. Безробітним вони більше потрібні.
Біля хвіртки він зібрався з силами, щоб знову пережити скрип утомленого заліза. Сторож із дерев'яним обличчям вийшов зі своєї халабуди, готовно виструнчився на безпечній відстані.
— Знайдеться мастило, щоб змастити двері? — запитав його цей дивний чоловік.
— Завтра змащу. З дому принесу.
— Зробіть це, щоб мені не було соромно за вас перед новим директором.
— Добре, добре, — п'янувато кліпав сторож.
«Яка власть, така масть», — згадав він Петрову приповідку, й на душі потепліло.
Конфіденційно
Шефові штаб-квартири Інтерполу в Україні
Гансу Браке
На ваш запит про особу з кримінальним прізвиськом Барак повідомляємо, що такий віднедавна значиться в нашій картотеці як імовірний співучасник міжнародного злочинного угруповання з торгівлі жінками та дітьми. Контакти через Словаччину. Справа перебуває в розробці.
Комісар Інтерполу на теренах Східної Європи
Конфіденційно
Шефові штаб-квартири Інтерполу в Україні Гансу Браке
На ваше прохання повідомляти про все, що може мати стосунок до дій і зв'язків Лиса, даю короткий звіт.
Барак несподівано зізнався в підпалі своїх магазина й автомобіля. Хоча останні експертизи це заперечують. Є підозра вважати, що таким чином Барак намагається приховати щось інше, відвернути увагу слідства.
Так само несподівано подав заяву на звільнення директор дитбудинку Гнатюк, а також зняв свою кандидатуру на посаду мера. До цього він підтримував з Бараком приятельські стосунки, подейкують, що спалений магазин був їх спільним бізнесом. Зауважу, що Лис декілька разів відвідував той дитбудинок. Це перше місце, куди він навідався в Мукачеві. Наші спроби опосередковано, через нейтральних людей, довідатися щось від Яніни Синички нічого не прояснили. Або вона нічого не знає, або не хоче про це говорити.
Сьогодні Лис підніс дорогий подарунок місцевому монастиреві — велику картину засновника Закарпатської школи живопису Й. Бокшая. З цього приводу ігуменя та архімандрит вшанували його заздравною літургією і святковим обідом. Картину ми «пробили» по реєстру — «чиста».
Їздив Лис у село Кленове. Цікавився рецептами тортів і кустарними промислами.
Інших суттєвих подій не спостерігалося.
Керівник спецвідділу МВС у Закарпатській області
полковник