Так, можна сказать, що після того, як помер Батя, ми з Ма добряче попивали, та й узагалі били байдики в нашій лісовій хатинці. Закон цього не боронить, еге ж? Якщо не сідати за кермо, а ми те ніколи не робили. Окрім того, чим іще можуть зайнятися двійко багатеньких ледацюг? Ніколи не думав, що мені судилося так пожити, бо Батя був звичайним теслею. Він називав себе «умілим майстром», а Ма обов’язково додавала, що «не таким умілим, як сп’янілим». Один із її улюблених жартів.
Ма халтурила у «Квітах від Ройса», тому магазинчику на Касл-стрит, а в листопаді та грудні виходила на повну ставку, бо плела нівроку гарні різдвяні вінки, а ще непогано оформляла траурні заходи. Вона сама зробила вінок для Баті. З такою милою жовтою стрічкою, на якій було написано: «О, МИ ТАК ТЕБЕ ЛЮБИЛИ». Наче цитата з Біблії, еге ж? Люди плакали, коли те читали, навіть ті, кому Батя був винен гроші.
Я закінчив школу й пішов працювати в «Гараж Сонні», де балансував колеса, міняв масло й шини. Були часи, коли я навіть заправляв бензин, але тепер усюди самообслуговування. Ще я підторговував травкою, ніде гріха діти. Давно вже кинув ту справу, тож у вас навряд чи вийде мене за це засудити. Але у вісімдесятих то було непогане джерело швидких грошей, особливо в наших краях. Я завжди мав трохи дріб’язку, аби погулять у п’ятницю чи суботу. Мені до вподоби жіноча компанія, але до вівтаря жодна не змогла затягнути, принаймні поки що. У мене є дві заповітні мрії: побачити Великий Каньйон і до самої смерті лишатися холостяком. Менше проблем. Окрім того, треба наглядати за Ма. Самі знаєте, що кращі друзі всіх хлопчиків — це їх…
Я перейду до справи, Ардель, але дай мені розповісти по-своєму, інакше я взагалі нічо’ не скажу. Хто, як не ти, любить переказувати історії цілком і повністю? Коли ми були вчились у школі, то рот у тебе не затикався. Як говорила місіс Фітч, язиком строчила, немов кулемет. Пам’ятаєш її? Четвертий клас. Ото була дивачка! Пам’ятаєш, як ти наліпила жувальну гумку на носок її чобітка? Ха!
То про що це я? Ага, про хатинку. На озері Абенакі.
Маленька халупа на три кімнатки з клаптиком пляжу та старим причалом. Батя купив цю ділянку дев’яносто першого, мабуть, так, коли отримав невеликі дивіденди за одне замовлення. Грошенят на перший внесок забракло, але я доклав трохи заощаджень від зілля, і ми підписали папери. Хоча, мушу визнати, ділянка паскудненька. Ма назвала її Москітовим лігвом, і ми так і не виклали жодного центу на ремонт, хоча Батя справно платив внески. Коли в нього не виходило, то підключалися ми з Ма. Вона бурчала, що їй доводиться жертвувати свої квіткові гроші, але не злилася, бо сама любила туди їздити попри дірявий дах, блощиць і таке інше. Бувало, ми влаштовували пікнік прямо на причалі: сиділи собі, їли, насолоджувалися краєвидами. Уже тоді вона не відмовлялася від пляшечки кавового бренді чи ящика пива, хоча й випивала тільки по вихідних.
Ми повністю розплатилися за хатинку вже десь на зламі століть, а воно й не дивно. Наша ділянка знаходиться на західному березі озера, що ближче до міста, і ви самі знаєте, як воно там — низина, поросла чагарником і очеретом. Східний берег кращий, там іще стоять оті великі будинки, куди влітку наїжджають багатії. Уявляю, як вони позирають на нетрі по інший бік озера — самі халупи, хижки й трейлери — і дивуються, що місцеві бідолахи можуть прожити без тенісного корту. Нехай думають собі, що хочуть. А нам і так добре. Батя частенько рибалив на причалі, Ма готувала його улов у дров’яній печі, а після першої чи то пак другої дня давали воду, і нам не треба було вискакувать у нужник надвір уночі. Жили не гірше, ніж інші.
Ми гадали, що щойно виплатимо останній внесок за ділянку, то з’явиться якась копійка на ремонт, але куди там! Де ті гроші дівалися, сам не можу докумекати, бо тоді банки вільно давали позики на будівництво, а Батя мав постійний заробіток. Коли 2002 року він помер від серцевого нападу прямо на робочому місці в Гарлоу, то Ма вирішила, що ми сіли на мілину. Вона сказала: «Якось проживемо. А якщо він марнував свої заощадження на повій, то я не хочу про це знати». А ще вона додала, що доведеться продати хатинку на озері, якщо, звісно, нам трапиться такий дурень, який захоче її купити.
«Виставимо її на ринок наступної весни, — вирішила вона, — поки мошкара не налетіла. Згода, Алдене?»
Я відповів, що згода, і навіть почав наводити лад на ділянці. Я встиг поміняти завіси на дверях і кілька геть зогнилих дошок на причалі, аж тоді нам привалило перше щастя.
Якось Ма отримала дзвінок від страхової компанії в Портленді й дізналася, чому нам завжди бракувало грошей, навіть після того як ми сплатили останній внесок за хатинку й ті два акри землі, на яких вона стоїть. Повії тут ні до чого — Батя застрахував своє життя й усі зайві гроші клав на накопичувальний рахунок. Може, в нього було, що зветься, передчуття власної смерті. Зара’ у світі стільки дивини коїться, взяти хоч зливу з жаб чи двоголового кота, що я його бачив на окружному ярмарку (мені після того не одну ніч жахіття снилися) або те лохнеське чудовисько. Так от, на нашому рахунку в «Банку Кі» опинилися сімдесят п’ять тисяч доларів — звалилися на нас знічев’я, наче сніг улітку.
То привалило Щастя № 1. За два роки після цього, майже день у день, привалило Щастя № 2. Раз на тиждень, коли Ма ходила по продукти до «Супершопу Нормі», то купляла там лотерейну скретч-карту за п’ять баксів. Але одного чудового дня 2004 року на скретч-карті «Великих мільйонів Мейну» номер 27 унизу збігся з номером 27 угорі, і хай мене грім поб’є, якщо цей збіг не приніс виграш у двісті п’ятдесят тисяч доларів. «Я мало в штани не напудила», — сказала тоді Ма. Той білет навіть виставили у вітрину «Супершопу». Ви, мабуть, самі пам’ятаєте, він там місяці два пробув.
Ціла чверть мільйона! Щоправда, після сплати податків лишилося не більше ста двадцяти тисяч, але й так нічо’! Ми вклали гроші в акції «Сонячної нафти», бо Ма запевнила, що то буде добре заощадження, принаймні поки нафта не закінчиться, а наші життя вже напевне закінчаться раніше. Довелося погодитись, і не дарма. У ті часи на ринку цінних паперів усе було тіп-топ, атож, і саме тоді розпочалося наше гультяйство.
І тоді ж ми стали регулярно попивати. Інколи — вдома, у місті, але не часто. Самі знаєте, сусіди люблять пліток напускати. Тож тільки коли ми майже повністю переїхали в Москітове лігво, то взялися до справи серйозно. Ма кинула плести свої вінки у «Квітах від Ройса», а я за рік розпрощався з проколотими шинами й зламаними глушниками. Після того жити в місті не було резону, принаймні до самих заморозків, бо на озері нема печі, атож. Дванадцятого року, коли почалися негаразди з тими даґо[341] навпроти, ми виїхали за два чи три тижні до Дня пам’яті й сиділи там аж до Дня подяки.[342]
Ма трохи розповніла, фунтів до ста п’ятдесяти, а то й більше, і, мабуть, виною тому було кавове бренді, бо недарма його звуть «бухло на жирне гузно». А вона на це відказала, що ніколи не вважала себе міс Америкою чи навіть міс Мейн. «Я завжди була апетитною жіночкою», — примовляла Ма. А лікар Стоун говорив, принаймні поки Ма до нього ходила, що вона помре молодою жіночкою, якщо не зав’яже з «Алленсом».[343]
— Ти за крок від серцевого нападу, Голлі, — казав лікар, — або цирозу. Ти вже й так маєш діабет другого типу, невже цього мало? Можу пояснити двома літерами — тобі треба як слід протверезіти, а потім приєднатися до АА.[344]
— Фух! — видихнула Ма, коли приїхала додому. — Після такого прочухана треба випити. Не приєднаєшся до мене, Алдене?
Я відповів, що можна, тож ми, як завжди, винесли свої складані стільці на причал і, поки милувалися заходом сонця, встигли бадьоро налигатися. Не тільки ми так живем, бува й гірше. Слухайте сюди: все одно ми всі від чогось помремо, еге ж? Лікарі постійно про це забувають, але Ма пам’ятала.
341
Даґо — зневажливе прізвисько італійців, іспанців чи португальців (спрощена форма імені Дієґо).
342
Memorial Day — національний день пам’яті загиблих американських військовослужбовців, відзначається останнього понеділка травня; Thanksgiving Day — державне «свято врожаю» в США, відзначається четвертого четверга листопада.
343
«Allen’s» — марка популярного в Мейні кавового бренді.
344
Товариство анонімних алкоголіків.