— А на якій машині ви їздите? «Мерседес»? «БМВ»?
Він почувався адвокатом у телешоу. Якби Майкл Ормвуд не втрутився в його життя, Джон Шеллі міг би стати лікарем, чи юристом, чи вчителем, чи… ким? Ким він міг стати? Цього він ніколи не дізнається. І ніхто не дізнається.
— Джоне? — стривожено озвалася до нього Джойс.
Він притих. Уже не таким впевненим голосом запитав у Лідії:
— А цей перстень у вас на пальці — скільки він коштує?
— Геть з мого дому.
— Ви адвокат, — сказав Джон. — Ви добре заробляли, відбираючи у людей у суді все їхнє майно. — Він обвів рукою вітальню, усі її нікчемні речі.
— Я хочу, щоб ви звідси пішли, — наказала Лідія. — Негайно.
— Я хочу мати цей будинок, — сказав він їй, обходячи кімнату й міркуючи над тим, що змусить її зламатися. Зупинився і зняв монохромну картину зі стіни. — Хочу це. — Скинув картину на підлогу і пішов далі. — Хочу цей рояль.
Він підійшов до Джойс, думаючи: хай там що станеться, для нього ніколи не буде нічого більш цінного, ніж знати, що вона вірить у нього. Майкл намагався знищити Джона, а тепер його не стало. Змінити минуле їм не під силу. Єдине, що вони могли, — зосередитися на майбутньому.
— Скільки разів на нас мама кричала, щоб ми розучували гами?
— Постійно.
Джон провів рукою по клавішах.
— Їй би це сподобалося. — Він узяв кілька нот, які вивчив ще мільйон років тому. — Сподобалося б, що я знову сів за піаніно.
— Так, — кивнула Джойс і сумовито всміхнулася. — Думаю, сподобалося б.
— Ти ні на що не здатен, — гавкнула Лідія.
— Я попросив би вас не розмовляти зі мною в такому тоні, — застеріг Джон.
Лідія поклала руку на талію.
— У тебе нема підстав для скасування кримінальної судимості. Навіть із цими… інсинуаціями… якими ти паплюжиш пам’ять мого сина, ти не маєш доказів.
— У цивільному суді вимога доказів не така вагома. І ви це знаєте.
— Ти хоч уявляєш, скільки років я зможу витримувати свідчення й слухання? — Вона вишкірилася, мов крокодил, показуючи два ряди перлисто-білих зубів. Її голос став тихим і тремтячим. — Я стара жінка. Пережила страшний шок. У мене бувають хороші дні й погані…
— Я можу заморозити все ваше майно, — сказав Джон. — Тоді ви проведете багато поганих днів у однокімнатній квартирі на Б’юфорд-Хайвей.
— Не смій мені погрожувати.
— А як щодо преси? — запитав він. — Джойс вас знайшла. Не сумніваюся, що репортери теж знайдуть. Особливо, якщо вона їм трохи допоможе.
— Все, я викликаю поліцію, — попередила його Лідія і на тремтячих ногах пішла до телефону.
— Усе, чого я від вас хочу, — щоб ви дали свідчення під присягою. Просто зізнайтеся, що Майкл мене підставив, що він убив Мері-Еліс, і ви більше ніколи мене не побачите.
— Я негайно викликаю поліцію, і тебе виведуть з мого будинку.
— А як вам сподобається, якщо на вашому ґанку отабориться кагал репортерів? Коли доведеться пояснювати, чому ви, знаючи, що ваш син — убивця, не зупинили його?
Вона зняла велику золоту кліпсу і приклала слухавку до вуха.
— Я нічого подібного не знала.
— Тітко Лідіє, у тому підвалі Майкл розповів мені одну дивну річ. — Її пальці застигли над кнопками, але номер вона не набрала. — Він знав, що помирає. Був цілковито впевнений, що помирає, тому й розповів мені дещо.
Слухавка сповзла Лідії на плече, і шнур хльоснув об металевий столик.
— Майкл розказав, що це він убив Мері-Еліс і що ви все про це знали. Він сказав, що то була ваша ідея — підставити мене. Сказав, що ви все це спланували від самого початку. — Він їй підморгнув. — А зізнання на порозі смерті не вважається неперевіреною інформацією, правда ж? Особливо якщо людина точно знає, що помре.
Лідія стиснула слухавку кістлявою рукою.
— Тобі ніхто не повірить.
— Пам’ятаєте ту поліцейську, котру він викрав, мало не забив до смерті, хотів зґвалтувати і вбити? — Він притишив голос, наче звірявся їй. — Здається, вона теж це все чула.
Столик грюкнув об стіну, коли вона сперлася на нього руками. Її очі палали люттю.
— Як думаєте, кого послухає прокурор, коли прийматиме рішення, чи висувати обвинувачення проти вас у перешкоджанні правосуддю, незаконне позбавлення волі й змову за фактом?
Зі слухавки долинув голос робота, який повідомляв, що зробити дзвінок вона зможе, якщо покладе слухавку і знову її зніме.
— Прокурор прийде до нас, — вів далі Джон. — І запитає у мене та Джойс, хочемо ми висунути кримінальне обвинувачення проти вас чи облишимо все, як є? — У слухавці залунали гучні сигнали «зайнято» й розляглися печероподібною кімнатою. — Я зрозумів одну річ, Лідіє. Майкл був хижаком, але ви відчиняли йому хвіртку. Ви знали, що він чудовисько, і однаково випускали його у світ.
— Ні…
— Уперед, — підохотив він її. — Набирайте номер. Дзвоніть.
Лідія люто витріщалася на нього. Її ніздрі роздималися, а очі були мокрі від безсилих сліз люті. Джон відчував, що вона гарячково все обмірковує: адвокатський розум пропрацьовує всі можливі виходи, усі варіанти. Десь у цій недоторканно чистій білій в’язниці цокав годинник. Джон вичікував і подумки лічив секунди.
— Гаразд, — нарешті погодилася вона. — Гаразд.
Джон знав, що вона має на увазі, але він хотів почути це від неї, хотів бути тим, хто змусив її це вимовити.
— Що гаразд?
Рука Лідії так тремтіла, що вона насилу поклала слухавку на важіль. Вона не наважувалася поглянути на нього. Голос звучав здушено від приниження.
— Кажи, що я маю робити.
Розділ 40
Вілл розчісував собаку і слухав Брюса Спрінґстіна, «Дияволи-енд-пил». Він до кінця так і не зрозумів, чому сусідка наполягала, щоб Бетті розчісували. Шерсть у неї була коротенька. Вона не дуже линяла. Довелося взяти за аксіому, що це завдання якось пов’язане з чистою насолодою для псинки. Хоча Вілл ніколи не помічав за сусідкою, щоб вона якось особливо дбала про комфорт для тварини.
Не те щоб він наділяв цю істоту рисами особистості, проте й заперечувати не міг: вона любила, коли її розчісували.
Подзвонили в двері, й Віллова рука з щіткою застигла. Подзвонили знову, і залунало стакато стукоту в двері.
Вілл зітхнув. Поклав щітку, опустив засукані рукави, узяв Бетті під пахву і пішов відчиняти.
— Чого ти, бляха, так довго не відчиняєш?
— Бо я знав, що це ти.
Енджі скорчила гримаску, хоча це й було важко, бо її обличчя досі не загоїлося. На лобі в неї красувався пластир, а щоки з чорних стали жовтими. Пластир на пальцях приховував шви. Праву руку підтримувала рожева пластикова шина, довкола зап’ястя, де лікарям довелося збирати кістки докупи, виднілися металеві болти.
Він глянув їй через плече й побачив її машину, що стояла на вулиці.
— Ти сюди на машині приїхала?
— Заарештуй мене.
— Чому? — спитав він. — Мені що, замкнути тебе, щоб ти не втекла з міста?
— Цього разу ні.
— Ти не покинеш мене заради Джона?
Вона розсміялася.
— Йому один гад уже поламав половину життя. Я подумала, що дам йому дожити іншу половину в спокої.
— Ти з ним не спала?
— Аякже, звісно, спала.
Віллові груди опустилися, але сказати, що здивований, він не міг.
— Зайдеш?
— Тут поговорімо, — запропонувала вона і незграбно опустилася на ґанок.
Вілл неохоче, але приєднався. Собаку він притиснув до грудей, і Бетті сховала мордочку йому в жилет.
— Сьогодні субота, — сказала Енджі. — Нащо ти натягнув цей костюм?
— Я в ньому маю гарний вигляд.
Вона грайливо підштовхнула його плечем.
— Думаєш?
Він спробував перевести все на жарт.
— Ти ж знаєш, я не ношу білизни.
Енджі голосно й непристойно розреготалася.
Вілл усміхнувся, радіючи, що між ними вже нема напруги.
— А чому, коли ти це кажеш, це звучить сексуально, а коли я, то ні?
— Бо чоловіки, які не носять трусів, зазвичай ошиваються довкола дитячих гральних майданчиків з цукерками в кишенях.