Це змусило її трохи помовчати. Вона продовжила малювати.
Через якийсь час вона сказала:
— Ти мене привіз сюди не тому, що я приваблива.
— На мою думку, ти дуже приваблива, — заперечив я. — Найпривабливіша.
— Ти просто як китайська коробочка, — сказала вона. Вона продовжила малювати і більше вже нічого не говорила. Я намагався продовжити розмову, але вона зауважила, що це псує позування.
Я знаю, що комусь моя поведінка може здатися незвичайною. Я знаю, що більшість чоловіків подумали б про те, як би скористатися ситуацією, і мали б чимало можливостей. Я міг би її приспати. І зробити що захочу, але я не з таких, абсолютно не з таких. Вона була немов якась особлива гусінь, яку треба вигодовувати три місяці, а вона хоче всього досягти за три дні. Я розумів, що це нічого не дасть, а вона завжди так поспішала. Люди сьогодні завжди чогось хочуть, і щойно про це подумають, та й бажають його зразу мати в руках; але я не з таких, я людина старого гарту, мені подобається думати про майбутнє і дати всьому можливість розвиватися скільки йому треба. Помалу їдь, далі заїдеш, як казав дядько Дик, коли вигравав по-серйозному.
Вона ніколи не розуміла, що мені було достатньо її просто мати. Достатньо просто того, що вона в мене була. Нічого робити я не хотів. Мені просто хотілося, щоб вона в мене була і щоб це нарешті було безпечно.
Минуло два чи три дні. Вона говорила мало, але одного разу по обіді спитала:
— Я пожиттєво ув’язнена, так?
Я розумів, що вона просто хотіла побалакати, і нічого не це не відповів.
— Може, знову будемо друзями?
— Я — завжди будь ласка, — погодився я.
— Можна сьогодні ввечері мені помитися?
— Гаразд.
— А можна потім там нагорі посидіти, в кімнаті? Страшенно хочеться чогось нового.
— Побачимо.
Урешті я розпалив камін і все приготував. Подбав, щоб вона більш нічого не змогла підібрати й дати мені по голові. Я не міг гратися, ніби вірю їй так, як раніше.
Ну й вона пішла до ванни, і все було як завжди. Коли вона вийшла, я зв’язав їй руки, а кляп чіпляти не став і пішов за нею вниз. Я помітив, що від неї дуже пахло французькими парфумами, волосся вона підібрала вгору, як раніше, і вдягла біло-фіолетовий халат, який я їй купив. Вона захотіла хересу, який я так і не допив (лишалося ще півпляшки), я налив, і вона стояла біля каміна, дивилася на вогонь, витягала то одну, то другу босу ногу, щоб погріти їх. Ми стояли й випивали; ми ні про що не говорили, але вона якось так дивно на мене поглянула, ніби знала щось таке, чого я не знаю, і це мене знервувало.
Вона випила другу чарку за хвилину, а тоді попросила ще.
— Сідай, — сказала вона, і я сів на диван туди, куди вона показала. Якусь мить вона дивилася, як я там сиджу. Тоді вона стала переді мною, якось дивно поглядаючи на мене і переминаючись із ноги на ногу. І тут підійшла, раз — і сіла мені на коліна. Це захопило мене зненацька. Якимось чином вона перекинула руки через мою голову і раптом поцілувала мене в губи. Тоді поклала мені голову на плече.
— Не напружуйся так, — сказала вона.
Мене немов блискавкою вдарило. Я не міг нічого вдіяти.
— Пригорни мене, — попросила вона. — Ось так. Хіба не гарно? Я не важка? — і вона знову поклала голову мені на плече, а я поклав руку їй на талію. Вона була вся тепла і пахла парфумами, і, треба сказати, халат застібався дуже низько й розлітався вище її колін, але, здається, їй було байдуже, вона просто поклала ноги на диван.
— Що таке? — спитав я.
— Ти такий напружений. Просто розслабся. Немає чого перейматися.
Ну я й намагався, вона спокійно лежала, але я відчував, що в цій ситуації щось не так.
— Чому ти мене не цілуєш?
Я розумів, що справді щось відбувається. Що робити, не знав, поцілував її в маківку.
— Не так.
— Я не хочу, — відмовився я.
Вона підвелася, все ще сидячи на моїх колінах, і подивилася на мене.
— Не хочеш?
Я відвів погляд, це було важко при тому, що вона обвила руками мою шию, і не знав, що сказати, щоб її зупинити.
— Чому ж?
Вона сміялася з мене.
— Я можу занадто далеко зайти, — пояснив я.
— Та і я теж.
Я розумів, що вона сміється, знову кепкує з мене.
— Я знаю, хто я такий, — сказав я.
— Який же?
— Не такий, як тобі подобається.
— Ти хіба не знаєш, що буває такий час, коли кожен чоловік привабливий? Еге ж? — Вона ніби злегка струсонула мою голову, немовби я дурник.
— Не чув про таке.
— Ну а воно отак.
— Мені не подобається те, до чого це веде.
— А мені все одно, до чого воно веде. Який же ти повільний! — і раптом вона мене знову поцілувала, я навіть відчув її язик.
— Хіба не приємно?
Звичайно, я мав сказати: так, звичайно. Я не розумів, що в неї насправді на думці, і це мене нервувало, на додачу до того, що я в кожному разі нервувався через її поцілунки тощо.
— Ну давай же. Спробуй.
І вона розвернула до себе мою голову. Я мав це зробити, і її рот був дуже приємний. Дуже м’який.
Я відчував, що дуже слабкий. Я мав би сказати їй одразу, щоб вона так гидко не поводилася. Але я був дуже слабкий. Немовби робив це проти своєї волі.
Вона знову відкинула голову, і я зміг побачити її обличчя.
— Це ти вперше з дівчиною цілуєшся?
— Не кажи дурниць.
— Ти розслабся. Не нервуйся, не соромся.
Тоді вона потяглася до мене і почала цілувати мене знову з заплющеними очима. Звичайно, вона випила три чарки хересу. Далі вийшов уже геть незручний момент, я відчув себе дуже збудженим, а я завжди розумів (щось таке я чув в армії), що джентльмен володіє собою до певного моменту, тож я просто не знав, що робити. Я подумав, що вона образиться, і намагався сісти рівніше, коли вона відняла від мене свої губи.
— Щось не гаразд? Тобі незручно?
— Так.
Тоді вона встала з моїх колін, зняла руки з моєї шиї, але все одно сіла дуже близько.
— Не розв’яжеш мені руки?
Я встав, мені було соромно, я мусив підійти до вікна і вдати, ніби щось роблю зі шторою, весь цей час вона стежила за мною через спинку дивана, сидячи на ньому з ногами.
— Фердинанде! Щось не гаразд?
— Усе гаразд, — одказав я.
— Немає чого боятися.
— Я не боюся.
— Тоді повертайся. Вимкни світло. Хай буде тільки камін.
Я зробив, як вона сказала, але залишився біля вікна.
— Приходь, — вона так манливо, переконливо це сказала.
Я сказав:
— Так не можна. Ти просто вдаєш.
— Правда?
— Ну ти ж знаєш.
— А чом би тобі не перевірити?
Я не зрушив з місця, весь цей час я розумів, що це велика помилка. Тоді вона встала і підійшла до каміна. Я вже не відчував збудження. Як не дивно, я всередині був зовсім холодний.
— Підійди, присядь тут.
— Мені й тут добре.
Раптом вона підійшла до мене, взяла мене обома руками за руку і потягла до вогню, я дозволив їй себе повести. Там вона витягла руки вперед, вигляд у неї був такий, що я її розв’язав. Вона одразу підійшла впритул і поцілувала мене, для цього вона майже мусила стати навшпиньки.
І тут вона зробила вже геть шокуючу річ.
Я не повірив своїм очам: вона відступила на крок і розв’язала халат — під ним нічого не було. Вона була гола. Я швидко поглянув і відвів погляд, а вона просто стояла там, усміхалась і чекала — це можна було просто відчути, — чекала, що я піду до неї. Вона підвела руки і почала розпускати волосся. Це була навмисна провокація: вона стояла там гола у відблисках вогню. Я не вірив у це, радше був змушений повірити, але я не міг повірити, що це саме те, чим воно здається.
Це було жахливо, мені стало недобре, я відчув, що тремчу, був ладний крізь землю провалитися. То було ще гірше, ніж із повією: ту я не поважав, але з Мірандою я б сорому не переніс.
Ми там стояли, вона просто переді мною струшувала волосся, розпушуючи його, і мені ставало дедалі більш соромно. Далі вона підійшла і почала знімати з мене піджак, краватку, розстібнула один за одним ґудзики на сорочці. Я був як віск у її руках. Тоді вона почала стягувати з мене сорочку.