Вона відійшла й сіла на край ліжка. У кімнаті було тепло, але вона змерзла, навіть у щільній фланелевій нічній сорочці. Даддітс повільно опустив руки, насторожено спостерігаючи за нею.
— Можеш сидіти, якщо хочеш, — сказала вона. — Але що сталося? Тобі щось наснилося, Дадді? Щось погане?
Можливо, й наснилося, але не погане. Інакше в нього обличчя б так не світилось. І тільки зараз вона впізнала цей вираз: так він часто виглядав у вісімдесятих, у ті славні часи, коли Генрі, Піт, Бобер і Джонсі ще не розійшлися кожен своєю дорогою, до того як вони стали телефонувати й відвідувати його все рідше, поспішаючи зажити дорослим життям і забувши того, кому довелося залишитись позаду.
Такий вираз з’являвся на його обличчі, коли особливе чуття підказувало, що друзі йдуть до нього в гості. А іноді вони разом ішли гуляти в Строфорд-парк або Барренс (туди їм ходити було не можна, але вони все одно ходили — і вона, і Алфі знали про це, й одного разу похід туди закінчився тим, що вони потрапили на першу шпальту газети). Іноді Алфі або хтось із їхніх мам або тат возив їх до аеропорту на міні-гольф або до «Міста розваг» у Ньюпорті, і в ці дні вона завжди збирала сендвічі, печиво і термос молока в жовту валізку для сніданків Даддітса.
«Він думає, що до нього їдуть друзі. Напевне, Генрі або Джонсі, тому він говорить, що Піт і Бобер…»
І раптом, поки вона сиділа на ліжку Даддітса, склавши на колінах руки, їй примарилася жахлива картина. Глупа ніч. Третя година. Лунає стукіт у двері. Вона йде відчиняти. Не хоче, але йде, не в силі себе зупинити. І на порозі стоять мертві, а не живі. На порозі Бобер і Піт, які повернулися в дитинство, такі, якими були того дня, коли вона їх уперше побачила, коли вони врятували Дадді від бозна-яких знущань і привели його додому. В її уяві на Бобрі була його байкерська куртка з блискавками, а на Піті — водолазка з написом «NASA» на лівому боці грудей, якою він так пишався. Але обличчя їхні холодні й бліді, очі вкриті матовою трупною виноградно-чорною поволокою. Вона побачила, як Бобер ступив уперед, не посміхаючись, не впізнаючи її. Він діловито простягає бліді руки-щупальця. «Ми прийшли по Даддітса, місіс Кейвелл. Ми мертві, він тепер теж».
Тремтіння пробігає всім її тілом, руки міцно стискаються. Даддітс цього не побачив. Він знову дивився у вікно, нетерпляче й очікувально. І дуже м’яко знову заводив свою пісню:
— Уї-Уї-У, е оіся и? Е у ас спав аато…
— Сірий?
Немає відповіді. Джонсі стояв біля дверей кабінету, який уже остаточно перетворився на його кабінет і вже нічим не нагадував склад братів Трекерів, крім хіба що бруду на вікнах (нудна порнографія з задертою спідницею поступилася місцем «Маргариткам» Ван Ґоґа), дедалі сильніше відчуваючи занепокоєння. Що ця потвора шукає?
— Сірий, ти де?
Знову ніякої відповіді, але цього разу виникло відчуття, що Сірий повернувся… і був щасливий. Сучий син був щасливий .
Джонсі це дуже не сподобалося.
— Слухай, — сказав він, тепер притискаючись до дверей свого притулку не тільки руками, а й лобом. — Я маю пропозицію, друже мій… Ти ж уже наполовину людина, то чому б не стати нею остаточно? Гадаю, ми могли б співіснувати. Я б тобі показав, що тут до чого. Морозиво — класна штука, пиво — ще краще. Що скажеш?
Він підозрював, що для Сірого як для безформної істоти пропозиція набути якоїсь форми була великою спокусою; так, просто казкова пропозиція.
Однак, схоже, пропозиція виявилася недостатньо привабливою.
Крутнувся стартер, заревів мотор пікапа.
— Куди їдемо, приятелю? Гадаєш, ми можемо спуститися зі Стендпайп-гілл?
Немає відповіді, тільки це огидне відчуття, що Сірий щось шукав… і знайшов.
Джонсі швидко визирнув у вікно і побачив, як світло фар ковзнуло по меморіалу. Табличку знову занесло, отже, вони простояли тут доволі довго.
Повільно, обережно пробиваючи шлях крізь замети, які доходили до бампера, «Додж Рем» почав спускатися.
Через двадцять хвилин вони опинилися на шосе і знову взяли курс на південь.
Розділ 17
Герої
Розбудити Овена криком Генрі не зміг — той так утомився, що спав надто міцно, — тому покликав його подумки. Виявилося, що тепер, коли байрус поширився, робити це набагато легше. Він уже ріс на трьох пальцях правої руки і майже заповнив ліву вушну раковину губчастою сверблячою рослинністю. Крім цього, випало ще двійко зубів, хоч у дірках поки що нічого не росло.
Курц і Фредді залишалися чистими завдяки Курцовому нелюдському чуттю, але екіпажі бойових гелікоптерів Овена і Джо Блейкі, які вціліли після атаки на «Синього гостя», були заражені байрусом. Після розмови з Генрі Овен постійно чув голоси товаришів по службі, які перегукувались у досі не баченій порожнечі. Усі вони, подібно до нього, приховували інфекцію під товстим зимовим одягом. Але довго так тривати не могло, і ніхто не знав, що робити.
Тож Овен вважав себе щасливчиком. Він, принаймні, мав чим зайнятися.
Постоявши за сараєм біля дротів під напругою і випаливши чергову цигарку, якої йому не дуже й хотілось, Овен вирушив на пошуки Генрі і знайшов його, коли той дерся вгору крутим, порослим кущами схилом. Згори було чути шум дитячої гри в бейсбол або софтбол. Генрі був хлопцем, тобто підлітком, і кликав когось на ймення… Джейні? Джолі? Не має значення. Він спав, але був потрібен Овену в реальному світі. Він і так дозволив йому відіспатися на повну (майже на годину довше, ніж планував), але якщо вони збиралися вирушати в дорогу, то саме зараз був слушний час.
«Генрі!» — покликав він.
Підліток здивовано озирнувся. З ним були ще троє хлопчаків… ні, ще четверо. Один дивився в якусь трубку. Вони були наче розмиті, не роздивишся як слід, але Овена це не обходило. Його цікавив тільки Генрі. Не оцей прищавий здивований шкет. Йому був потрібен дорослий чоловік.
«Генрі, прокинься».
«Ні, вона там. Ми повинні її дістати. Ми…»
«Не знаю, хто там у вас, але вона мені триста років не потрібна. Прокинься».
«Ні, я…»
«Уже час, Генрі, прокинься. Прокинься. Прокинься…»
«…ти вже, нарешті!»
Генрі з гучним вдихом сів, не розуміючи, хто він і де. Це, звичайно, погано, але є й гірше: він не знав, коли він. Йому вісімнадцять чи майже тридцять вісім? Може, десь посередині? Він відчував запах трави, чув стукіт бити об м’ячик (софтбол, дівчата в жовтих майках грали у софтбол) і крик Піта: «Вона там! Хлопці, здається, вона там!»
— Піт бачив, він бачив лінію, — пробурмотів Генрі, досить туманно розуміючи, про що говорить. Сон уже майже збляк, його яскраві образи змінило щось темне. Щось таке, що він повинен був зробити або спробувати зробити. Він відчув запах сіна і, не так чітко, кислувато-солодкий аромат марихуани.
«Містере, ви можете нам допомогти?»
Великі оленячі очі. Її звали Марша. «Навряд чи, — відповів він їй і додав: — Але все може бути».
«Ну ж бо, прокидайся, Генрі! Уже за чверть четверта. Підйом!»
Цей голос лунав гучніше й вимогливіше, перебиваючи, заглушуючи решту голосів. Так звучить музика в плеєрі, коли тільки-но вставлено нові батарейки, а гучність на максимумі. Голос належав Овену Андергіллу. Він — Генрі Девлін, і, якщо вони хочуть щось спробувати зробити, зараз саме час розпочати.
Генрі встав, скривившись від болю в ногах, спині, плечах і шиї. Там, де не стогнали від болю м’язи, нестерпно чухався байрус, який активно розрісся. Він почувався старезним столітнім дідуганом, доки не зробив перший крок у бік брудного вікна. А потім вирішив, що ні, стодесятилітнім.
Побачивши, як у вікні окреслюється силует людини, Овен полегшено кивнув. Генрі рухався, як хворий Мафусаїл, але Овен мав чим це виправити, принаймні на якийсь час. Він украв це в новому лазареті, де панувала така метушня, що ніхто його й не помітив, коли він туди навідався. І весь цей час він не забував захищати фасад свого розуму двома мантрами-блоками, як учив Генрі: «Скачи на паличці-конячці до хреста в Бенбері» і «Так, ми можем-можем, так, ми можем, так, ми можем». Поки що, судячи з усього, допомагало — на нього кілька разів подивилися з подивом, але запитань не ставили. Навіть погода їм сприяла: заметіль продовжувала шаленіти.