І врешті-решт він дійшов до куреня, у якому залишив Піта й жінку. Піт зник. Без сліду.
Генрі підняв іржавий провалений дах куреня і зазирнув під нього, як під металеву ковдру, перевірити, чи немає там Піта. Піта там не виявилося, зате він побачив жінку. Вона заповзла (або її перетягли туди) з того місця, де вона перебувала, коли Генрі вирушив до «Діри в стіні», і за цей час зустріла там жахливу смерть. Її одяг і обличчя були всуціль вкриті таким самим грибком кольору іржі, що забив мисливський будиночок, але Генрі помітив цікаву річ: якщо на обличчі грибок почувався чудово (особливо в ніздрях і на видимих ділянках очей — там узагалі виросли джунглі), то поріст, який розходився від неї, облямовуючи тіло нерівним контуром, явно переживав не найкращі часи. Грибок позаду неї, з боку, протилежного вогню, посірів і перестав рости. Колонія перед нею почувалася трохи краще — вона мала джерело тепла і місце на землі з відталим снігом, але кінчики вусиків зробилися пухкими й сірими, як вулканічний попіл.
Генрі практично не сумнівався, що ця гидота помирає.
Як і день — тепер це стало зрозуміло. Генрі кинув іржавий лист рифленої бляхи назад на тіло Беккі Шу і жар, який лишився від багаття. Потім знову подивився на слід снігохода. Як і в «Дірі в стіні», він пожалкував, що з ним поруч немає Натті Бампо, який би пояснив значення сліду. Або хоча б старого друга Джонсі — Еркюля Пуаро з його маленькими сірими клітинами.
Слід відхилявся від курсу в бік поваленого даху куреня і йшов далі в напрямку Ґосселіна. На снігу була помітна витиснута ділянка, що майже точно повторювала форму людського тіла. З обох боків — круглі западини.
— Ну, що скажете, Еркюле? — запитав Генрі. — Що це означає, mon ami[94]?
Але Еркюль не відповів.
Генрі знову щось тихенько замугикав собі під ніс і подався вперед, ближче до однієї з круглих вм’ятин, не помічаючи, що повернувся від «Pointer Sisters» до «Rolling Stones».
Світла було досить, щоб роздивитися три ямки ліворуч від сліду тіла, і Генрі згадалася латка на правому лікті Пітової куртки. Піт якось із дивною гордістю повідав йому, що це його подружка пришила латочку, заявивши, що він не поїде на полювання у рваній куртці. Генрі згадав, що тоді це здалося йому водночас сумним і смішним: Піт сповнився мрій про безхмарне майбуття на підставі єдиного доброго вчинку… вчинку, який більше говорив про виховання цієї подружки, ніж про почуття, які вона могла мати до свого просяклого пивом друга.
Не те щоб це мало якесь значення. Значення мало те, що Генрі відчув: він нарешті був здатен дійти якихось надійних висновків. Піт виповз із-під похиленого даху. Джонсі — або те, що тепер жило в тілі Джонсі, хмара — під’їхав на снігоході, об’їхав залишки куреня і підібрав Піта.
Навіщо? Генрі цього не знав.
Не всі плями у щільному сліді, залишеному його змученим другом, який виповз на ліктях із-під шматка бляхи, були червонуватою рослинністю. Була там і висохла кров. Піт поранений. Його порізав обвалений дах? Сталося щось іще?
Генрі помітив хвилясту доріжку з червоних краплин, що йшла вбік від залишеного тілом Піта відбитка в снігу. Наприкінці її стирчало щось, що здалося спочатку обгорілою палицею. Але уважніший огляд відкрив істину. Це була ще одна тхороподібна істота, обгоріла й мертва, посіріла в невипалених місцях. Генрі відкинув її носком черевика. Під нею відкрилася невелика замерзла купка яєць. Мабуть, вона їх відкладала, навіть помираючи.
Генрі, пересмикуючись, накидав ногами снігу на яйця і труп маленького чудовиська. Потім зняв саморобну пов’язку, щоб іще раз оглянути рану на нозі. Роблячи це, він раптом зрозумів, яку пісню наспівують його вуста, і припинив співати. Навколо знову закружляв легкий рідкий сніжок.
— Чому я весь час це співаю? — запитав він. — Чому мене не залишає ця бісова пісня?
Відповіді він не чекав — ці запитання вимовлялися вголос радше для того, щоб заспокоїти себе звучанням власного голосу (тут, у місці, де панувала смерть, можливо, навіть водилися примари), — але одна відповідь прийшла.
«Тому що це наша пісня. Це гімн загону, який ми вмикаємо, коли йдемо на справу. Ми хлопці Круза». Круза? Він правильно розібрав? Як Том Круз? Мабуть, не зовсім.
Стрілянина на сході до цього часу помітно вщухла. Винищення тварин майже скінчилось. Але довгий нерівний ряд мисливців, які носять зелене або чорне, а не помаранчеве, слухав цю пісню знову й знову, додаючи нові цифри до жахливого рахунку жертв: «Я сів на «ягуар», відчув війни угар, де горіло дотла, де смерділи тіла… Радий знайомству! Ви ж знаєте, що я за птах?»
Що ж це відбувалося? Не в шаленому, дивовижному, божевільному зовнішньому світі, а всередині його власної голови? У нього траплялися спалахи розуміння сенсу свого життя — в усякому разі, після зустрічі з Даддітсом, — але нічого подібного не бувало. То що ж це? Чи настав час досліджувати цей новий і потужний спосіб бачити лінію?
Ні. Ні, ні, ні.
І, ніби на глум, пісня в голові: «Відчув війни угар… Де смерділи тіла…»
— Даддітсе! — вигукнув він у сірий, сутінковий день, дивлячись на сніжинки, які ліниво опускалися, мов пір’їни з розпатраної подушки. Якась думка болісно намагалася народитись, але була надто великою, надто великою.
— Даддітсе! — знову крикнув він повчальним голосом Яйцеголова і раптом зрозумів одну річ: йому відмовлено в розкоші самогубства. Що найстрашніше, тому що ці дивні думки — «Я перший кричав: “Хто стріляв в Кеннеді?”» — розривали його на шмаття. Він знову заплакав, наче той заблукалий і наляканий самотній мандрівник у лісі. Усі його друзі, крім Джонсі, загинули, а Джонсі в лікарні. Кінозірка в лікарні з містером Сірим.
— Що це ще таке? — пробурчав Генрі. Він притис долоні до скронь (здавалося, голова розбухає, розбухає до неймовірних розмірів), і старі іржаві лижні палиці мляво повисли на ремінцях, як поламані лопаті пропелера. «Господи, що це означає?»
У відповідь прийшла тільки пісня: «Радий знайомству! Ви ж знаєте, що я за птах?»
Тільки сніг — червоний від крові вбитих тварин, які лежали скрізь, справжній Дахау оленів, єнотів, зайців, ласок, ведмедів, бабаків…
Генрі закричав. Схопився за голову і закричав так голосно, з такою силою, що на мить йому здалося: він не витримає й помре. Потім запаморочення минуло, і в голові прояснилося, принаймні поки що. Він лишився з яскравим силуетом Даддітса перед очима, Даддітса, яким той був у день їхньої першої зустрічі: не у воєнному угарі зимового бліцкриґу, як у пісні «Rolling Stones», а в м’якому світлі похмурого жовтневого дня; Даддітса, який дивився на них очима мудрого китайця. «Даддітс був нашим зоряним часом», — говорив він колись Пітові.
— Омоу о? — сказав він тепер. — Омоу сіку?
Так, омоу сіку. Поверни її, надягни правильним боком, сіку.
Слабко всміхаючись (хоча щоки ще були мокрі від сліз, які вже почали замерзати), Генрі поїхав на лижах далі по сліду снігохода.
За десять хвилин він дістався до перевернутого й розбитого «скаута» і раптово усвідомив дві речі: він помирає з голоду, а в машині є їжа. Він бачив сліди, що вели до машини й від неї, і навіть без втручання Натті Бампо було зрозуміло: Піт залишив жінку й повернувся до «скаута». І навіть без Еркюля Пуаро було ясно, що харчі, які вони закупили в крамниці, — принаймні більша їх частина — досі лежать усередині, адже він знав, по що повертався Піт.
Він обійшов машину до пасажирського місця слідами Піта. Там якийсь час вовтузився з лижними застібками. Цей бік був захищений од вітру, і на снігу було чітко видно напис, який Піт зробив, коли пив пиво, точніше, одне слово «Даддітс», повторене багато разів. Дивлячись на написане в снігу ім’я, Генрі здригнувся. Усе одно що прийти на могилу близької людини і почути голос, який звертається до тебе з-під землі.
94
Друже мій (фр.).