— Даддсе, вибач, — прошепотів він. — Ну й паскудство.
Даддітс кивнув і підняв руки. Він зміг протримати їх так усього кілька секунд, але для Генрі значення його жесту було очевидним. Генрі відчинив дверцята і вийшов якраз коли підбіг Овен, його «ґлок» тепер був засунутий за ремінь. Сніг ішов так густо, а окремі лапаті сніжинки були такими великими, що стало навіть важко дихати.
— Я ж казав залишатися на місці, — невдоволено кинув Овен.
— Я хотів пересісти до нього.
— Навіщо?
Генрі відповів спокійно, хоча голос злегка тремтів:
— Тому що він помирає. Він помирає, але, гадаю, хоче ще дещо мені сказати.
Овен подивився в дзеркало заднього огляду, побачив Генрі, що обіймає Даддітса за плечі, побачив, що ремені обох застебнуті, і закріпив свій.
— Тримай його міцніше, — порадив він. — Трясти буде пекельно.
Він здав назад на сто футів[224], увімкнув першу швидкість і рушив уперед, цілячись у вільний простір між кинутим «субару» і правим узбіччям. Там тріщина наче була трохи вужчою.
Трясло справді пекельно. Овена ремінь утримував надійно, але тіло Даддітса безсило підскакувало в руках Генрі, лиса голова билась об його груди. Потім вони перетнули тріщину і покотили далі по Іст-стрит. Овену ще вдавалося розгледіти примарні обриси слідів на побілілий стрічці дороги. Сірий ішов пішки, а вони їхали. Устигнути б тільки його наздогнати, перш ніж покидьок зануриться в ліс…
Але вони не встигли.
Останнім нелюдським зусиллям Даддітс підвів голову, і Генрі сповнився жахом, побачивши, що очі Даддітса теж наливаються кров’ю.
Цок. Цок-цок . Сухі смішки, коли комусь удається зробити потрійний хід. У полі зору знову почав вимальовуватися телефон. І таблички над ним.
— Не треба, Даддітсе, — прошепотів Генрі. — Не намагайся. Бережи сили.
Але для чого? Для чого, як не для цього?
Табличка праворуч: «БУДЬ ЛАСКА, НЕ РОЗМОВЛЯЙТЕ ПО ТЕЛЕФОНУ БІЛЬШ НІЖ 5 ХВИЛИН». Запах тютюну, запах палаючих полін у грубці, старого огіркового розсолу. Руки друга з боків. І табличка ліворуч: «НЕГАЙНО ЗАТЕЛЕФОНУЙ ДЖОНСІ».
— Даддітсе… — Його голос полинув у темряві. Привіт, темряво, моя стара подруго. — Даддітсе, я не знаю як .
Востаннє до нього долинув голос Даддітса, дуже втомлений, але спокійний:
«Швидше, Генрі… я протримаюся зовсім недовго… тобі потрібно поговорити з ним».
Генрі піднімає телефонну трубку, у голову приходить абсурдна думка (але хіба не вся ситуація абсурдна?): він не має дрібних монет, навіть нещасного десятицентовика. Підносить слухавку до вуха.
Лунає безпристрасний, діловитий голос Роберти Кейвелл:
— Массачусетська лікарня, з ким вас з’єднати?
Сірий волік тіло Джонсі стежкою, яка йшла вздовж східного берега водосховища, від кінця Іст-стрит, послизаючись, падаючи, хапаючись за гілки і знову підводячись. Коліна Джонсі були геть розбиті, джинси порвались і просочилися кров’ю. Легені горіли, серце калатало, як паровий казан. Але його турбувало одне: стегно Джонсі, поламане під час наїзду. Місце перелому перетворилося на розпечену пульсуючу кулю, що вистрілює болем униз, аж до коліна, і вгору по хребту, до середини спини. Від ваги собаки було ще гірше.
Він усе ще спав, зате істота всередині й не думала засинати, і тільки сила волі Сірого не давала їй вирватися. Якоїсь миті, коли він уставав після чергового падіння, стегно перестало згинатись остаточно, і Сірого довелося довго бити по ньому затягнутим у рукавичку кулаком Джонсі, щоб воно знову ожило. Скільки ще залишилося? Скільки ще пробиватися крізь клятий задушливий і сліпучий сніг, невпинний сніг? І що там затіює Джонсі? Сірий не смів ані на мить дати волю ненажерливому голоду байрума, який не мав навіть зародків розуму. Тому не можна було навіть підійти до замкнених дверей і прислухатися.
Попереду крізь сніг промальовувався примарний силует. Сірий зупинився, задихаючись, придивився до нього, а потім побрів далі, тримаючи собаку за лапи і тягнучи праву ногу Джонсі.
Він побачив прибиту до стовбура дерева табличку: «РИБАЛИТИ З ОПОРИ СУВОРО ЗАБОРОНЕНО». За деревом, через п’ятдесят футів від стежки, починалися кам’яні сходинки. Шість… ні, вісім. Нагорі кам’яна будівля стояла на підмурку, який переходив у сніжно-сіре ніщо, де розкинулося водосховище: почути плюскіт води об камінь Джонсі не завадило навіть гарячкове, натужне калатання серця.
Він дістався.
Притримуючи собаку, Сірий з останніх сил Джонсі сил став підніматися засніженими сходинками.
Коли вони минули кам’яні пілони на під’їзді до водосховища, Курц мовив:
— Пригальмуй, Фредді. Біля узбіччя.
Фредді без зайвих питань виконав наказ.
— Зброя з тобою, хлопче?
Фредді підняв автоматичну гвинтівку. Стара добра «М-16», перевірена й надійна. Курц кивнув.
— Додаткова?
— «Магнум-44», босе.
У самого Курца була «дев’ятка», вона йому найбільше подобалась у ближньому бою. А зараз він хотів, щоб усе завершилося ближнім боєм. Йому кортіло побачити, якого кольору мозок в Овена Андергілла.
— Фредді?
— Так, босе?
— Щоб ти знав: це моє останнє завдання, і я не міг сподіватися на кращого партнера.
Простягши руку, він стиснув плече Фредді. Поруч із ним хропів Перлмуттер, повернувши своє обличчя Ма Джоуд до стелі. Хвилин за п’ять до того, як вони проїхали кам’яні пілони, він зробив декілька довгих і приголомшливо смердючих пуків, після чого живіт Перлі знов опав. Імовірно, востаннє, подумав Курц.
Тим часом очі Фредді вдячно заблищали. Курц лишився задоволеним. Схоже, він ще не зовсім утратив вправність.
— Гаразд, салаго, — добродушно виголосив Курц, — Гайда, і начхати на торпеди. Чи не так?
— Так, сер.
Курц вирішив, що тепер уже можна знову вживати звертання «сер». Наприкінці операції правила та умови її проведення можна спокійно забути. Відтепер вони — хлопці Квонтрілла[225], останні партизани Громадянської війни на просторах Західного Массачусетсу.
Гидливо скривившись, Фредді тицьнув пальцем на Перлмуттера.
— Хочете, щоб я спробував його розбудити, сер? Він, схоже, вже зовсім відключився, але можна…
— Навіщо це? — запитав Курц. Не випускаючи плеча Фредді, він показав уперед, де за лобовим склом під’їзна дорога зникала в білій стіні снігу. Клятий сніг переслідував їх, як сама смерть із косою, що змінила чорні шати на білі. Сліди «субару» зникли остаточно, зате колії, залишені вкраденим Овеном «Хамві», ще можна було розрізнити.
Якщо з Божою допомогою в них вийде додати швидкості, наздогнати цю наволоч буде як раз плюнути.
— Гадаю, нам він більше ні до чого, що особисто я вважаю величезним полегшенням. Ну ж бо, Фредді. Гайда.
«Хамві» вильнув хвостом, але швидко вирівнявся. Курц вийняв пістолет і приклав до ноги. «Іду за тобою, Овене. Іду за тобою, салаго. Можеш починати готувати звернення до Господа, бо не пізніше ніж за годину ти з ним зустрінешся».
Кабінет, який він так чудово облаштував, риючись у мозку та спогадах, розвалювався на частини.
Джонсі, накульгуючи, неспокійно ходив туди-сюди, оглядаючи кімнату; стиснуті губи — дві тонкі білі ниточки, на лобі, незважаючи на диявольський холод, великі краплини поту.
Це було не падіння дому Ашерів, а якесь падіння кабінету Джонсі. Під ним завивала і тріщала піч, так сильно, що підлога тряслася. Біла речовина — імовірно, снігові кристали — влітала крізь вентиляційний отвір і збиралася на стіні пухким трикутником. Там, де сніг торкався дерев’яних панелей, деревина відразу починала гнити й трощитися. Знімки падали на підлогу один за одним, як гурт самогубців. Крісло Імса, те саме, яке він завжди хотів мати, розвалилося на дві половини, немов розрубане невидимою сокирою. Панелі червоного дерева на стінах почали тріскатись і відставати, як омертвіла шкіра. Шухлядки, тремтячи, виїхали з гнізд і по черзі впали на підлогу. Віконниці, встановлені Сірим, вібрували з таким металевим скреготом, що в Джонсі кишки виверталися.