Ми поховали Віктора. Бронвін підняла все ліжко разом із братом. Коли всі діти зібралися на галявині, вона повисмикувала ковдри і загорнула в них Віктора, поцілувавши його на прощання у лоба. Ми з хлопцями підняли ліжко за кути, мов домовину, і понесли до воронки, вибитої вибухом бомби. А потім вибралися нагору, але Єнох затримався. Діставши з кишені глиняного чоловічка, він лагідно поклав його Віктору на груди.
— Це мій найулюбленіший, — мовив Єнох. — Нехай він складе тобі компанію.
Чоловічок підняв голову і сів, та Єнох пальцем знову штовхнув його на спину. Тоді чоловічок підклав одну руку собі під голову і, здавалося, заснув.
Коли воронку засипали, Фіона притягнула кілька кущів та паростків лози і відразу ж заходилася їх вирощувати. Поки решта збирали свої пожитки, на галявині, на тому ж самому місці знову з’явився Адам, але тепер він позначав могилу Віктора.
Прощаючись зі своїм будинком, дехто з дітлахів узяв із собою шматочки розбитої цегли, дехто — квіти з саду на пам’ять. Потім ми здійснили останню подорож островом — пройшли крізь обсмалений задимлений ліс і пласке болото, зрите вибухами бомб, перебралися через кряж і спустилися до містечка, оповитого торф’яним димом, де мешканці сиділи собі на сходах та ґанках своїх будиночків. Вони були настільки стомлені та ошелешені нальотом, що навряд чи помітили маленьку процесію дивних на вигляд дітей, що проходили повз них.
Ми мовчали, але були мов на голках. Діти не спали всю ніч, але з їхньої зовнішності цього не було видно. Було четверте вересня, і вперше за багато років дні знову рушили вперед. Декотрі з колишніх мешканців контуру стверджували, що відчували різницю: повітря в їхніх легенях посвіжішало, кров у венах потекла швидше. Вони стали жвавіші, реальніші.
І я теж.
Колись я мріяв про втечу від звичайного буденного життя, але моє життя ніколи не було звичайним. Я просто не помічав, наскільки незвичайним воно було. Подібним чином я ніколи не міг собі уявити, що коли-небудь скучатиму за домівкою. Та коли на світанку, стоячи на краю незвіданого провалля, що розділяло до та після, ми завантажували наші човни, я подумав про усе, що невдовзі мав полишити, — про моїх батьків, моє місто, мого найкращого і єдиного друга — і збагнув, що розлука з ними не буде такою, якою я її уявляв, щось типу як камінь з душі. Спогади про них будуть тепер чимось важким і значущим, і мені завжди доведеться носити їх з собою.
Однак повернення до мого колишнього життя було так само неможливим, як і для дітей повернення до свого розбомбленого будинку. З наших кліток зірвало вибухом двері.
Десятеро дивних дітей та одна надзвичайна пташка розмістилися на трьох просторих гребних човнах, хоча для цього багато з манатків довелося полишити на причалі. Коли ми скінчили завершальні приготування, Емма запропонувала, щоби хтось із нас що-небудь сказав — виголосив промову на честь подорожі, яку ми мали зробити, але всім було якось не до промов. Тому Єнох високо підняв клітку з пані Сапсан, і вона сильно й пронизливо скрикнула. Ми відповіли власним криком, водночас і переможним, і печальним; в ньому чулася туга за всім втраченим, яке належало знову здобути.
Ми з Г’ю веслували у першому човні. Єнох спостерігав за нами, сидячи на носі, готовий підмінити кого-небудь із нас, а Емма у крислатому брилі уважно споглядала острів, що танув вдалині. Перед нами розстилалося безкрає море, поверхня якого була схожа на шибку злегка хвилястого скла. День обіцяв бути теплим, але з води дув прохолодний бриз, тому ми могли отак веслувати годинами, особливо не перетруджуючись.
Я помітив, як у другому човні нам помахала Бронвін і приставила до ока фотоапарат пані Сапсан. Я всміхнувся їй у відповідь. Ми не взяли з собою жодного зі старих фотоальбомів, тому оцей знімок, можливо, стане першим у новому фотоальбомі. Мені було якось дивно думати про те, що колись я матиму власний стос пожовклих старих фото, які показуватиму недовірливим онукам, і набір моїх власних фантастичних історій, які я буду їм розповідати.
![Дім дивних дітей i_049.jpg](https://litlife.club/books/285941/read/images/i_049.jpg)
А потім Бронвін опустила фотоапарат і підняла руку, показуючи на щось позаду нас. Вдалині, чорніючи на тлі світанкового сонця, на обрії позначилася мовчазна процесія військових кораблів.
І ми дужче налягли на весла.
*Від автора
Усі фотографії в цій книзі є справжніми, випадково знайденими старовинними знімками, і за винятком кількох, трохи оброблених, вони не зазнали ані найменших змін. Ці фото запозичені з особистих архівів десяти колекціонерів, людей, котрі роками й довгими годинами нишпорили в гігантських ящиках несортованих знімків на блошиних ринках, в антикварних крамницях та на гаражних розпродажах, щоби знайти там справді непересічні знімки і врятувати від забуття (і, можливо, від знищення) застиглі óбрази, сповнені історичної значущості й краси. Їхня робота — то непримітний, копіткий труд, і, на мою думку, ці люди є неоспіваними героями світу фотографії.
Сторінка Назва З чиєї колекції
14 Невидимий хлопець Роберт Джексон
15 Летюча дівчинка Єфим Товбіс
16 Хлопець, що піднімає брилу Роберт Джексон
17 Розмальована голова Роберт Джексон
28 Ейб дрімає Роберт Джексон
57 Дівчинка в пляшці Роберт Джексон
58 Летюче дитинча Пітер Коен
59 Пес із обличчям хлопчика Роберт Джексон
60 Акробатка Роберт Джексон
61 Балерини в масках Роберт Джексон
72 Силует пані Сапсан Роберт Джексон
106 Хлопчик у костюмі зайця Роберт Джексон
138 Дівчата на березі моря Архів Танатос
139 Дзеркальний ставок Пітер Коен
140 Хлопець та його бджоли Роберт Джексон
141 Балерини підхарчовуються Роберт Джексон
144 Емма в темряві Мюріель Муте
149 Тунель в кургані Мартін Ісаак
164 Винищувачі Роберт Джексон
176 Пані Сапсан Автор
189 Пані Зяблик Розалін Лейбовіц
190 Пані Шилодзьобка та її підопічні Джулія Лорен
193 Контур пані Зяблик Розалін Лейбовіц
199 Золоті кучері Клер Девід Басс
205 Наш чудовий феєрверк Роберт Джексон
225 Бронвін Брантлі Роберт Джексон
228 Дівчина з курчам Джон Ван Ноут
229 Джил та бобове стебло Роберт Джексон
231 Прихильник строгого стилю Роберт Джексон
254 Пані Дрімлюга бере всіх проблемних підопічних Автор
258 Ляльки Єноха Девід Басс
263 Віктор Роберт Джексон
271 Моя бомба Пітер Коен
272 Чищення картоплі Роберт Джексон
273 Силует Емми Роберт Джексон
274 Ось чому Роберт Джексон
304 Подорож на полювання Автор
314 Санта-Клаус з універмагу Автор
315 Вікторіанський дантист Архів Танатос
316 Марсі і витвір Роберт Джексон
329 Видіння Пітер Коен
372 Кар-кар-кар! Розалін Лейбовіц
418 Ейб та Емма Роберт Джексон
424 І ми налягли на весла Роберт Джексон
Подяки
Хотілося б висловити свою подяку:
Усім у видавництві «Quirk», особливо Джексону Рекулаку за його, здавалося, безмежну терплячість та багацько чудових ідей; Стівену Сіґалу за уважне прочитання та проникливі зауваження; а також Дуґі Горнеру, який, безперечно, є найталановитішим із сучасних оформлювачів книг та естрадних коміксів.
Моєму прекрасному й наполегливо-чіпкому агенту Кейт Шафер Тестерман.
Моїй дружині Аббі за те, що вона мужньо терпіла впродовж багатьох місяців мою щетинисту бороду і мої нервові походжання туди-сюди; а також її батькам, Баррі та Філліс, за їхню підтримку, а ще батькам Баррі — Гледіс та Абрахаму, чиї історії про поневіряння надихнули мене на книгу.