Прапорці та плакати на довгих древках з усіх боків оточували її. Портрети висіли похило, як птахи, от-от готові злетіти, барабани валялися на підвіконні, сурми блищали на цвяхах.
Піонерське майно! Світ звучних речей дивився на неї з кутків.
Як гірко було розлучатися з ким навіть у сні!
Навіть у сні, кажу я, бо милостивий сон помітив, як тяжко було Тані, прийшов до неї, і вона міцно заснула в тому кутку, де з самого ранку просиділа на товстому матраці, набитому тирсою.
Але й добрий сон не міг нічого вдіяти з її невсипущою уявою.
І снилися їй збори ланки.
Снилося Тані, немов у цій самій кімнаті, де вона спить, сидять її друзі — хто де: на барабанах, на табуретках, на дерев'яній кобилі, оббитій чорною клейонкою. їхні рухи грізні, обличчя суворі, і очі дивляться просто в Танине серце, але не досягають його. їхні погляди мигтять і ламаються, мов промінь, закритий раптово рукою.
Судіть її страшною помстою, — каже людина, яку Таня не знає.
Дивно вдягнена ця людина: до шинелі пришито пелеринку, на плечах блищить комір з куниці, а обличчя зовсім не видно: довге волосся закриває його з боків.
— Судіть її,— каже людина знову, — вона жорстока.
— Так, так, вона жорстока, — повторює за незнайомим Женя. — Це вона звеліла засмажити мою красиву рибку. А рибка була золота.
— Судіть її — вона заздрісна.
— Так, так, вона заздрісна, — повторює гладкий хлопчик. — Вона заздрить Колі, це ми всі бачили. Вона повезла його у буран, щоб зовсім занапастити.
Голос у Тані занімів, губи змертвіли, вона не може нічого сказати.
І людина в пелеринці підходить до неї ближчі, а Таня відступає до стіни. Вона з острахом упізнає в незнайомій людині Гоголя, портрет якого висить над дверима.
— Ох, я така нещасна! — ледве чутно шепоче Таня. — Хто захистить мене? Я нічого не знаю.
Вона переводить свій погляд трохи вище і бачить: світлі хмари, що пропливають в небі, зазирають нишком у вікно. Всі вони високі, всі одягнені в блискучі лати, і той блиск, падаючи на підлогу, дзюркотить і лелить, наче маленькі струмочки.
І всі вони прямують до Тані.
![Дикий собака Динго, або Повість про перше кохання i_005.jpg](https://litlife.club/books/282069/read/images/i_005.jpg)
Дівчинка підбирає ноги і легко відривається од землі.
Вона летить, як літають у снах. Ніхто не може її наздогнати. Вже давно зникла кімната, далеко внизу лишилося любиме Танине дерево, що росте під вікном на подвір'ї. Як спритно вона обігнула його верхівку, не зачепивши жодного листочка!
Від стежки, якою Таня тепер іде, навкруги простягається широкий світ.
Вона піднімається на гору. Кущі лохини шумлять у неї під ногами. А стежка стає дедалі стрімкіша, вода й камінці дзвенять, падаючи вниз.
Перед Танею далеко по узгір'ю розкинувся ліс. Але що то за дивний ліс! Вона ніколи такого не бачила. Це не ліс, не дрібнолісся, які вона знає з дитинства. Низенькі дерева простягають над самісінькою землею свої гілки, вкриті білими квітами. В тихому повітрі кружляють пелюстки, ніжно рожевіючи на сонці.
— Що це? — питає захоплено Таня.
І чує відповідь:
— Це, Таню, квітують сади.
«А де ж ялиці? — хоче спитати Таня. — Я їх не бачу зовсім».
Але ліс зникає.
Дівчинка іде далі вже по рівній дорозі, де немає ні каміння, ні схилів, і зупиняється на межі житнього поля. Тіні знайомих орлів пливуть по ньому, і перед Таниними очима поле коливається вгору й униз, мов небо під час хитавиці. А жито шурхоче, й треться колосок об колосок.
— Як красиво! Що це? — питає, завмираючи, Таня.
І в рівному гомоні поля чує:
— Це дозрівають наші хліба.
— Ох, я люблю, я люблю, — нечутно шепоче Таня. — Чи все це сон? Усе сон! Ну звичайно, я сплю. Адже ми живемо так далеко.
Але сонце раптово темнішає. І Таня бачить, як над полем у клубах туману на неї мчить чорна хмара. Ніколи не бачені, тонкі, як волосинки, блискавки стрибають у шумливе жито, і Таня від жаху падає на коліна. Довгий грім прокочується небом від краю до краю.
Сон закінчився, але Таня не прокинулась, і грім усе ще гуркотів.
Перед дверима кімнати у коридорі стояло маленьке дівчатко. В нього на шиї висів барабан. Воно стукало і пильно дивилося, як плигають легенькі палички.
Воно тренувалося.
І на цей грім, на його відгомін, що розлігся в лункому коридорі, піднялися східцями спочатку Коля, за ним Філько й Женя, а потім важко ступав гладкий хлопчик. Костя-вожатий ішов поряд з Олександрою Іванівною, і голоси їхні були тихі — вони не будили луни під стелею.
А дівчатко все било в барабан.
Коля зупинився біля дверей і почекав, поки підійшли інші.
— Ось вільна кімната, — сказав він, — ми можемо тут провести збори ланки.
Він одчинив двері і зайшов тихо перший, не роздивляючись по сторонах. Але й не дивлячись, він шукав Таню то в думках, то серцем, весь час думаючи про неї. І несподівано побачив її у кутку на товстому матраці, які підстеляють під ноги, коли стрибають у висоту.
Коля хотів покликати дівчинку, але промовчав. Він сів навпочіпки, щоб доторкнутися до її плеча, і не доторкнувся, бо вона міцно спала, і вії в неї були ще вологі, а обличчя уже просохло від сліз.
І Коля, обернувшись до товаришів, замахав руками. Всі зупинилися, дивлячись, як спить Таня.
— Нехай спить. Не чіпайте її ніхто, — прошепотіла Женя, бо серце в неї було не зле, хоча вона частіше, ніж інші, доводила Таню до сліз. — Невже ми на можемо провести ці збори без неї? — додала вона. — Адже Коля нам усе розповів, ми знаємо правду.
Олександра Іванівна трохи подумала. Вона подивилася в обличчя кожному і побачила, що це бажання було добрим. Вчителька приклала до рота руку. Вона мимоволі усміхалася.
— Звичайно, можемо, — промовила. — Я думаю, що Костя зі мною погодиться.
І Костя-вожатий, теж глянувши в обличчя кожному, побачив, що це було спільне бажання.
— Хоча я й за піонерську дисципліну, — сказав він, — але в цьому разі ми проведемо збори без Тані. Це спільне рішення. А якщо так, то ми можемо все.
Тоді Коля поманив до себе Філька і сказав йому:
— Якщо ми можемо все, то вийди звідси і шепни барабанщику, що я його зараз уб'ю.
Філько вийшов.
Він злегка вдарив дівчатко по спині. Але й від такого слабкого удару воно присіло, ноги в нього підігнулися. Воно перестало стукати.
— Людина спить, — сказав Філько, — а ти гуркочеш на весь світ. Невже в тебе немає совісті? Хоча б найменшої, яка у тебе могла б усе-таки бути відповідно до твого зросту?
І всі пішли, нечутно ступаючи один за одним. За ними йшло дівчатко з барабаном, піднявши палички вгору.
XIX
Діти не розбудили Таню. Вона прокинулася серед тиші і пішла сама. Рум'яне від заходу сонця повітря проводжало її до самого дому. Воно полегшило їй груди, голову, плечі, але на серці все ще було неспокійно.
Як вона скаже про все це матері, як зможе засмутити її?
Але вдома, крім старої няньки, дівчинка знову нікого не застала.
І Таня вперше розсердилася на свою матір.
Вона не попрохала у няні чаю, нічого не з'їла і, не роздягаючись і не роззуваючись, лягла в ліжко, хоч мати завжди вчила її охайності.
«Проте нехай, — вирішила Таня. — Що ж я зробила поганого і хто винен, що все так сталося, що немає в мене ані сестер, ані братів, що я самотньо чекаю тепер невідомої кари, що нянька стара і що вдома нема до кого мовити слова? Що я завжди, завжди сама? Хто в цьому винен — чи не мати? Адже батько чомусь покинув її. Чому?»
Таня довго лежала, не запалюючи світла, поки її погляд, спрямований у темряву, не втомився й повіки не згасили його.
Таня ніби й не дрімала, готова зразу підхопитися на материн голос або на звук її кроків.
Проте вона не почула їх.
Мати торсонула її за плече. Таня прокинулася. Світло вже горіло, але сон ще не покинув її, і серед неясних речей та почуттів, що оточували дівчинку у сні, вона побачила схилене над собою обличчя матері. Воно було теж неясне, на ньому відбилося хвилювання й незадоволення, неначе тінь вкрила його. Погляд її був нерухомий, і Тані раптом здалося, ніби мати підвела руку, щоб ударити її.