— Звичайно, чом би й ні? — сказала вона і зробила знак Аменді, утворивши коло з великого та вказівного пальців. Аменда усміхнулася й кивнула головою. — Ми нікуди не їдемо звідси, Дарло.
Крім, можливо, Місячного Кола, щоб позбутися мертвого психа. Якщо нам пощастить, звісно. Якщо все вийде так, як ми плануємо.
— Ти можеш знову передати телефон Менді? — У голосі Дарли досі чулося певне роздратування, так, ніби вона не вірила собі, що бачила сестру в тому жахливому ступорі, й підозрювала, що та весь час прикидалася: — Канті хоче поговорити з нею.
— Звісно, можу, — сказала Лізі й губами утворила слово «Кантата», передаючи слухавку Аменді.
Аменда кілька разів запевнила, що так, із нею все гаразд, і що так, це справді чудо; ні, вона анітрохи не заперечує, щоб Канті й Дарла згідно зі своїм попереднім планом пообідали в «Хуртовині» і що вона категорично проти того, щоб вони заїхали до Касл В’ю і взяли якісь речі в її домі. Вона має все, що їй треба, Лізі потурбувалася про це.
Під кінець їхньої розмови дощ несподівано припинився, без будь-якого послаблення, так, ніби Бог прикрутив кран на небі, й Лізі раптом спала дивна думка: саме так ішов дощ у Місячному Колі — швидкими шаленими зливами, які раптово починалися і раптово закінчувалися.
Я залишила це позаду, але не дуже далеко, подумала вона й усвідомила, що в її роті досі залишається солодкий, приємний присмак.
Коли Аменда сказала Кантаті, що вона її любить, і урвала розмову, неймовірний пучок вологого червневого сонячного світла пробився крізь хмари й ще одна веселка утворилася в небі, ця вже ближче, засяявши над озером Касл-Лейк. «Як обіцянка, — подумала Лізі. — Обіцянка, в яку хочеш вірити, але якій не можеш цілком довіряти».
8
Звук Амендиного голосу відірвав її від споглядання райдуги. Менда телефонувала в довідкове бюро, запитавши в них номер Ґрінлона й записавши його кінчиком пальця на нижній запотілій частині вітрового скла БМВ.
— Цифри залишаться там навіть після того, як випоти на склі зникнуть, — сказала Лізі, коли Аменда вимкнула слухавку. — Мені доведеться скористатися «Віндексом», щоб витерти їх. Я маю авторучку на центральній поличці — чому ти не запитала?
— Бо я в ступорі, — сказала Аменда й подала їй мобільник.
— Кому ти хочеш, щоб я подзвонила?
— Нібито не знаєш.
— Амендо…
— Це повинна зробити ти, Лізі. Я навіть не знаю, з ким там говорити і як ти мене туди помістила. — Вона помовчала якусь мить, потираючи пальцями штани своєї піжами. Хмари в них над головою зімкнулися, день знову став темний, і, схоже, райдуга їм привиділася. — Звісно, я знаю, — сказала вона. — Але то була не ти, а Скот. Він якось про це домовився. Зарезервував мені місце.
Лізі лише кивнула головою. Вона не могла собі довірити сказати нехай там що.
— Але коли він це зробив? Після того останнього разу, коли я заспівала своєї пісні? Чи після того останнього разу, коли я бачила його в Гавані Південного Вітру? Яку він називав Місячним Кругом?
Лізі не визнала за потрібне її поправляти.
— Він заморочив голову лікареві на ім’я Г’ю Олберніс. Олберніс погодився, що з тобою можуть бути проблеми, коли переглянув твою історію хвороби, і коли ти відключилася цього разу, він оглянув тебе й прийняв. Ти про це не пам’ятаєш? Нічого не пам’ятаєш?
— Ні.
Лізі взяла мобільник і подивилася на номер на почасти запотілому вітровому склі.
— Я не маю найменшого уявлення, що я скажу йому, Мендо.
— А що сказав би йому Скот, маленька?
Маленька. Знову вона назвала її так. Ще один душ, шалений, але тривалістю не довше двадцяти секунд, замолотив по даху автомобіля, й поки він торохтів, Лізі зловила себе на тому, що пригадує всі ті виїзди Скота на публіку, коли вона супроводжувала його, — він називав їх кабріолетами. За винятком знаменних подій у Нешвілі 1988 року, вона, як їй здавалося, завжди втішалася цими поїздками, а чом би й ні? Він казав їм те, що їм хотілося почути; її обов’язком було лише всміхатися та плескати в долоні в потрібних місцях. Ну, ще іноді їй доводилося розтуляти рота й казати: «Дякую». Іноді вони давали йому всілякі сувеніри, й тоді він передавав їх їй, і вона мусила їх тримати. Іноді їх фотографували, а іноді були такі люди, як Тоні Еддінґтон — Тоней, — чиїм обов’язком було описати таку подію, й іноді вони згадували про неї, а іноді — ні, іноді писали її ім’я правильно, а іноді — ні, а одного разу її назвали Старою Подругою Скота Лендона, й це було добре, усе було добре, бо вона ніколи не метушилася, вона воліла бути якомога менш помітною, але вона була не такою, як та дівчинка з оповідання Сакі,[72] уміння швидко зорієнтуватися в розмові було не її фахом і…
— Послухай, Амендо, якщо ти думаєш, Скот мені тут допоможе, ти помиляєшся, я не маю найменшого уявлення про те, що він сказав би в такому разі. Чому б тобі просто не зателефонувати докторові Олбернісу й не сказати йому, що з тобою все о’кей…
Кажучи це, Лізі спробувала повернути їй мобільник, але Аменда притиснула свої покалічені руки до грудей жестом протесту.
— Те, що я скажу, не матиме ніякої ваги. Я божевільна. А ти не лише жінка при здоровому глузді, а й удова славетного письменника. Тож зателефонуй йому, Лізі. Прибери доктора Олберніса з нашої дороги. І зроби це тепер.
9
Лізі набрала номер, і те, що відбулося після цього, надто нагадувало дзвінок, який вона зробила в той довгий, довгий четвер — день, у який вона почала просуватися етапами була. На протилежному кінці лінії знову озвалася Кассандра, й Лізі знову довелося слухати музику, яка навіювала сон, коли її попросили зачекати, але цього разу в голосі Кассандри відчувалося збудження й полегкість, коли вона довідалася, хто телефонує. Вона сказала, що доктор Олберніс удома і вона з’єднає його з нею там.
— Не втікайте хоч тепер, — сказала вона Лізі, перш ніж зникнути за мелодією пісні «Я люблю кохати тебе, дитино», яку, можливо, виконувала Дона Самер до того, як вона була відповідним чином препарована для запису на диск. «Не втікайте хоч тепер» звучало трохи зловісно, але той факт, що Г’ю Олберніс був удома… це давало якусь надію, хіба ні?
Але ж він міг зателефонувати копам зі свого дому з такою самою легкістю, як і зі свого офісу, звичайно, міг. Це міг також зробити й черговий лікар із Ґрінлона. І що ти йому скажеш, коли він візьме слухавку? Що ти маєш намір йому казати, нехай тобі чорт?
А що сказав би йому Скот?
Скот сказав би йому, що реальність — це Ральф.
І це незаперечна правда.
Лізі легенько всміхнулася від цієї думки та від згадки про те, як Скот міряв кроками кімнату в готелі… у Лінкольні? У Лінкольні, штат Небраска? Ні, мабуть, в Омасі, бо то була дуже гарна кімната в готелі, можливо навіть, то була одна з кімнат номера люкс. Він саме читав газету, коли під двері йому підсунули факс від його редактора. Редактор, Гарсон Форей, вважав за потрібне внести подальші зміни в третій варіант нового роману Скота. Лізі не могла пригадати, що то був за роман, пам’ятала тільки, що то був один із його останніх романів, які він іноді називав «Трепетними Любовними Історіями Скота». Хай там як, а Гарсон — що працював зі Скотом протягом періоду, який старий Денді назвав би віком дохлого єнота, — вважав, що випадкова зустріч між двома персонажами після двадцятирічної розлуки описана непереконливо. «Сюжет у цьому місці дещо тріщить, старий», — написав він.
«Тріщить у цьому місці, старий», — пробурчав Скот, схопивши в одну долоню все, що в нього було між ногами (і при цьому те симпатичне пасмо волосся впало йому на чоло, як завжди падало, коли він так робив? Звичайно, впало). А тоді, перш ніж вона встигла сказати щось підбадьорливе, він схопив газету, перегорнув її на останню сторінку й показав їй повідомлення на шпальті, яка називалася «Цей дивний світ». Повідомлення мало заголовок СОБАКА ЗНАХОДИТЬ ДОРОГУ ДОДОМУ — ПІСЛЯ ТРЬОХ РОКІВ. Там розповідалося про вівчарку-коллі на ім’я Ральф, який загубився, коли його господарі були на вакаціях у Порт-Шарлотті, Флорида. Через три роки Ральф прийшов додому в місто Юджин, що в Орегоні. Він був худий, без нашийника і з ранами на лапах, але в усьому іншому цілком нормальний і здоровий. Просто підійшов до будинку, піднявся на ґанок і загавкав, щоб його впустили.
72
Англійський письменник (1870–1916).