Потаємне життя. Яким отруйним льодяником виявилася ця фраза.
Шостою жертвою Беде була жінка з Бері 158 , котру виколупнув зі снігового замету ківш снігоочисника за тиждень перед Різдвом. «Отаке-то свято судилося її близьким», — подумала Дарсі. Та й сама вона того року не мала різдвяного настрою. Далеко від дому (цей факт і дикими кіньми неможливо було б витягнути з її рота, коли вона балакала з рідною матір’ю), займаючись роботою, для якої, як сама вважала, не має достатньої кваліфікації навіть після вісімнадцяти місяців навчання й одного почесного підвищення, вона почувалася абсолютно не в дусі святкової пори року. У неї були добрі знайомі (дівчата по «Маргариті»), але жодного справжнього друга. Вона не вміла заводити собі друзів, ніколи не вміла. Несмілива — це ще слабо сказати, інтровертивний характер — точніше визначення.
Тоді в її життя з усміхненим обличчям увійшов Боб Андерсон — Боб, котрий запросив її на побачення і не погодився б на «ні» як на прийнятну йому відповідь. За якихось місяців три після того, як снігоочисник відкрив тіло останньої жертви «раннього циклу» Беде, це було. Вони покохали одне одного. А Беде зупинився на шістнадцять років.
Через неї? Бо він її кохав? Бо він хотів перестати робити «Погану гидь»?
«Або це просто випадковий збіг. Можливо, що й так».
Гарненька версія, але ідентифікаційні картки, що вона їх знайшла затаєними там, у гаражі, робили ідею випадкового збігу дуже малоймовірною.
Сьомою жертвою Беде, першою з того, що в газеті називало ся «новим циклом», була жінка з Вотервіла 159 в штаті Мейн, ми ім’я Стейсі Мур. Її знайшов у погребі її чоловік, коли повернув ся з Бостона, куди він їздив із друзями на пару ігор «Ред Сокс», У серпні 1997 року це трапилося. Головою вона була занурена в рундук із цукровою кукурудзою, котрою сімейство Мурів тор гувало на своїй фермерській ятці при трасі № 106. Вона була го ла, руки мала зв’язані за спиною, сідниці й стегна в неї були по кусані у багатьох місцях.
Через два дні перев’язані гумовою петелькою водійська ліцеї і зія і картка Блакитного хреста 160 Стейсі Мур надійшли поштою до Агасти; адресу було написано друкованими літерами:«ДОБВНК) ГЕНИРАЛЬНОМУ ПРОКУРОРУ ДЕПАРТАМЕНТУ КРИНІ МАЛЬНИХ РОСЛІДУВАНЬ». Була й записка: «ПРИВІТ! Я ПО ВЕРНУВСЯ! БЕДЕ!»
Детективи, котрі займалися справою Мур, відразу впізнали цей набір. Подібні відібрані посвідчення особи — й подібні ж бадьористі записки — приходили після кожного з попередніх вбивств. Він знав, коли вони перебувають на самоті. Він піддавав їх тортурам, принципово власними зубами; він ґвалтував їх або сексуально з них знущався; він їх убивав; він надсилав їхні документи до якогось із поліцейських відділків через кілька тижнів або місяців. Глузуючи з них.
«Щоби запевнити, що це його рук справа», — пригнічено подумала Дарсі.
Наступне вбивство Беде скоїв у 2004-му, дев’яте й десяте у 2007 році. Ці два виявилися найгидкішими, бо однією з жертв була дитина. Десятирічного сина бідної жінки відпустили зі школи, бо він скаржився на біль у животі, й очевидно хлопчик
натрапив на Беде за роботою. Тіло його було знайдено разом і тілом його матері неподалік, у ручаї. Коли пошта доставила документи тієї жінки — дві кредитні картки і водійську ліцензію — у казарму № 7 поліції штату Массачусетс, разом з ними прийшла й карточка з написом: «ПРИВІТ!ХЛОПЧИК — ЦЕ ВИПАДКОВІСТЬ! ВИБАЧАЮСЯ! АЛЕ ВСЕ БУЛО ЗРОБЛЕНО ШВИДКО! ВІН НЕ «СТРАЖДАВ»! ВЕДЕ!»
Було там і ще багато статей, які вона могла б прочитати (о, всемогутній «Гугл»), але заради чого? Ніжну мрію про черговий звичайний вечір посеред звичайного життя поглинув кошмар. Хіба розвіє цей кошмар читання ще чогось про Беде? Відповідь здавалася занадто очевидною.
Зсудомило шлунок. Вона бігом кинулася до вбиральні — усе ще засмердженої, незважаючи на вентилятор, зазвичай не звергаєш уваги на те, яка смердюча справа це життя, проте не завжди — і впала на коліна перед унітазом з відкритим ротом, утупившись очима в блакитну воду. На мить здалося, що потреба ‘ виригати збирається минутися, та тут вона згадала про Стейсі
І Мур з її почорнілим, утопленим у кукурудзі лицем удавленої, з її
сідницями, покритими плямами крові, засохлої до кольору шоколадного морозива. Від цього її вивернуло двома спазмами, та так потужно, що в обличчя бризнуло туалетним дезінфектантом, попало навіть кілька гидотних крихт її власних викидів.
Заходячись судорожним плачем, вона змила воду. Порцеляну слід було почистити, але наразі вона лише опустила ляду унітаза й притулилася палаючою щокою до її прохолодного бежевого пластику.
«Що ж мені тепер робити?»
Логічним кроком було б зателефонувати до поліції, але, припустімо, якщо вона так і зробить, а все це обернеться помилкою? Боб завжди був цапрочуд великодушним, як ніхто з чоловіків він умів прощати — коли вона в’їхала передком їхнього старого мінівена в дерево на краю паркінгу біля пошти, розтрощивши лобове скло, єдиним, чим він занепокоївся, було: чи не порізала вона собі лице, — проте чи вибачить він їй, якщо
вона помилково вкаже на нього як на винуватця одинадцяти садистських убивств, яких він не скоював? А це ж всьому світу стане відомо. Винний чи невинний, а його фото все одно з’явиті. ся в газетах. На передній шпальті. І її також.
Дарсі важко звелася на рівні, дістала з шафки ванної кімиа ти туалетний йорж і почала чистити унітаз. Робила вона це по вільно. Боліла спина. Подумалося, що вивернуло її так грубо, що вона могла потягнути собі якийсь м’яз.
Посеред цього заняття її прохромила інша візія. Це ж не ли ше їх двох буде втягнуто до газетних спекуляцій та брудного виполіскування кісток у новинних випусках цілодобових ка бельних телеканалів; є ж іще діти, про котрих не можна забуна ти. Донні з Кеном щойно здобули собі двох перших клієнтів, але той банк і дилерський бізнес, які шукають собі свіжих рі шень, покинуть їх за якихось три години, щойно вибухне ця на чинена лайном бомба. Компанія «Андерсон & Хейворд», котра лише сьогодні зробила свій перший справжній подих, завтра вже буде мертвою. Дарсі не знала, скільки інвестував Кен Хей ворд, але Донні вклався весь цілком. І тут не йдеться про аж таку величезну суму грошей, але є дещо інше, що вкладаєш, вирушаючи в своє перше самостійне плавання. Серце, мозок, почуття власної гідності.
А ще ж і Петра з Майклом, можливо, якраз цієї миті вони, прихиливши голови, разом розбудовують свої весільні плани, не здогадуючись про двохтонний сейф, що завис і погойдується над ними на вельми ветхому тросі. Петс завжди обожнювала свого тата. Що буде з нею, якщо вона раптом дізнається, що ті руки, які колись підкидали її на гойдалці на задньому подвір’ї, є тими самими руками, котрі вичавили життя з одинадцяти жінок? Що за губами, які цілували її на добраніч, ховаються ті зуби, котрими було погризено одинадцять жінок, і в деяких випадках аж до кісток?
Коли Дарсі знову сіла перед комп’ютером, в її уяві виник жахливий газетний заголовок. Проілюстрований він був фотографією Боба у нашийній хустині, у тих його абсурдних шортах- хакі і довгих гольфах. Видіння зринуло так ясно, немов уже було надрукованим:
«СЕРІЙНИЙ УБИВЦЯ «БЕДЕ»
17 РОКІВ КЕРУВАВ МАЛЮКАМИ-СКАУТАМИ»
Дарсі ляснула себе долонею по губах. Вона відчувала, як в орбітах у неї пульсують очні яблука. Зринула думка про самогубство, і кілька секунд (довжелезних) ця ідея здавалася їй цілком раціональною, виглядала єдино слушним рішенням. Можна залишити записку, де буде сказано, що вона зробила це, бо злякалася, що в неї рак. Або ранній прихід хвороби Альцгаймера, це буде навіть краще. Але самогубство також кидає глибоку тінь на родину, а крім того, якщо вона все ж таки помиляється? Що, як Боб просто знайшов зв’язку тих ідентифікаційних карток на узбіччі дороги або ще десь?