«Те саме він і зараз робить», — подумала вона.
— Ти ніколи не спиш з увімкнутим світлом, Дарсі. І хоч ти зараз й у нічній сорочці, під нею на тобі надітий бюстгальтер, а цього також з тобою ніколи не бувало. Ти просто забула йо го зняти, правда ж? Бідна моя любонько. Бідна моя втомлена дівчинка.
На одну коротесеньку мить він торкнувся її грудей, а тоді — яке полегшення — прибрав руку.
— А ще ти відвернула мій будильник, отже, не хотіла бачи ти, котра година. Ти була зажурена, і причина цього — я. Мені так жаль, Дарсі. Просто серце крається.
— Я з’їла щось, і воно не пішло мені на користь, — це було єдине, на що вона спромоглася.
Він усміхнувся поблажливо.
— Ти знайшла мій особистий сховок у гаражі.
— Я не розумію, про що ти говориш.
— О, ти добре постаралася, щоби поклг.сти все на місце таким чином, як перед тим була знайшла там, але я вельми доскіпливий щодо таких речей і уривок стрічки, який я приклеїв над штоком плінтуса було порвано. Ти ж цього не помітила, авжеж? Та й звідки тобі? Це стрічка, яку, як приклеїш, вона стає майже непомітною. Та й скринька у сховку стояла на пару дюймів лівіше від того місця, де я її поставив — де я завжди її ставлю.
Він потягнувся знову її погладити, але зразу ж відсмикнув руку (на позір без озлоблення), коли вона відвернула обличчя.
— Боббі, я бачу, що якась муха тебе вкусила, щось тобі ввижається, але чесно — не знаю в чому справа. Може, ти занадто перетрудився.
Рот його скривився в печальній гримасі, як у міма, а очі зволожились слізьми. Неймовірно. їй довелося побороти в собі почуття жалю до нього. Емоції, це всього лише банальна людська звичка, це такі само умовні рефлекси, як і всякі інші.
— Я здогадувався, що колись цей день настане.
— Я не маю щонайменшого уявлення, про що ти говориш.
Він зітхнув.
— Поки я сюди їхав, я мав достатньо часу, щоби про це подумати, серденько. І чим довше я думав, чим важче я думав, тим яснішим мені здавалося, що насправді існує лише одне питання, яке потребує відповіді: ЩВРД.
— Я не...
— Помовч, — промовив він, делікатно поклавши палець їй на губи. Вона відчула запах мила. Він напевне помився в душі, перед тим як виїхати з мотелю, це цілком схоже на Боба. — Я розповім тобі дещо. Я полегшу собі душу. Гадаю, так, я зізнаюся щиросердо у всьому, бо мені завжди хотілося, щоб ти знала.
Він завжди хотів, щоб вона знала? Святий Боже! Далі на неї можуть очікувати й гірші речі, але наразі ця була найжахли- вішою.
— Я не бажаю знати. Що би ти там не вбив собі в голову, я цього не бажаю знати.
— Я бачу дещо інше в твоїх очах, серденько, а я вельми вправний у читанні по жіночих очах. Став у цій справі вже чимось на кшталт експерта. ЩВРД — означає Що Вирішить Робити Дар- сі. У даному випадку: Що Вирішить Робити Дарсі, якщо вона знайде мій особистий сховок і те, що лежить усередині моєї особистої скриньки. Я завжди любив ту скриньку, до речі, бо це ти мені її подарувала.
Він нахилився і припечатав швидкий поцілунок їй межи брів. Губи в нього були вологі. Вперше за все життя їх доторк до її шкіри викликав відразу і зринула думка, що раніше, ніж
а
зійде сонце, вона вже може бути мертвою. Бо мертві'жінки не розповідають нікому нічого. «Хоча, — подумала вона, — він докладе зусиль, аби я не “страждала”».
— По-перше, я запитав у себе, чи може чимось відгукнути ся в тобі ім’я Марджорі Дувалл. Мені хотілося б відповісти на це великим твердим «Ні», проте є ситуації, коли чоловік мусить залишатися реалістом. Ти не належиш до найбільших в світі поглиначок скандальних новин, але я достатньо довго прожив поряд з тобою, аби знати, що ти слідкуєш за актуальними темами на телебаченні і в газетах. Я подумав, що це ім’я тобі знайоме, а якщо й ні, то ти могла впізнати її по фото на водійській ліцензії. Крім того, сказав я собі: хіба Дарсі не заінтригує, навіщо я тримаю в себе ці ідентифікаційні картки? Жінки такі цікаві. Згадати лишень про Пандору.
«Або про дружину Синьої Бороди, — подумала вона. — Жінку, котра зазирнула до замкненої кімнати і знайшла там голови усіх своїх попередниць, що побували з ним у шлюбі».
— Боббі, клянуся, я не маю жодного уявлення, про що ти го...
— Отже, перше, що я зробив, увійшовши в дім, це ввімкнув твій комп’ютер, відкрив «Фаєрфокс» — це той веб-оглядач, яким ти завжди користуєшся — і передивився історію пошуків.
— Що-що?
Він пирснув сміхом, немов вона зробила надзвичайно влучне зауваження.
— Ти про це навіть не здогадувалася. А я от завжди знав про твоє незнання, бо кожного разу, як перевіряв, усе там було на місці. Ти ніколи не вичищала історію!
І він знову загиготів, як це робить чоловік, коли його жінка проявляє котрусь з тих своїх звичок, що він їх вважає особливо чарівливими.
Дарсі відчула перше, ще мляве, збурення гніву. Абсурдно це, мабуть, зважаючи на обставини, але вже як є.
— Ти перевіряв мій комп’ютер ? Ти, нишпорка! Ти брудний нишпорка!
— Звичайно, я перевіряю. Бо маю вельми поганого друга, що робить вельми гидкі речі. Кожний в подібній ситуації мусить бути в курсі того, чим цікавляться його близькі. Відтоді, як діти поїхали з дому, залишилася одна ти й тільки ти.
Поганий друг? Поганий друг, що робить гидкі речі? У голові в неї все попливло, але єдина думка здавалася цілком ясною: відмовлятися далі нема ніякого сенсу. Вона про все знає, і він знає, що вона про це знає.
— Ти шукала інформацію не тільки про Марджорі Ду- валл, — вона не почула ані крихти сором’язливої або захисної інтонації в його голосі, лише огидний смуток, що дійшло до такого. — Ти шукала про всіх них. — А далі він розреготався й вигукнув: — Чудово!
Вона притиснулась спиною до дошки в узголів’ї ліжка, таким чином хоч трохи відсунувшись від нього. Вже ж краще. Дистанція — це добре. Всі ці роки вона лежала з ним стегно до стегна й литка до литки, а зараз дистанція була на краще.
— Що за поганий друг? Кого це ти маєш на увазі?
Він схилив голову набік, звична поза Боба для: «Ну, ти й тупа, але ж така мила».
— Браян.
Спершу вона не збагнула, про кого йдеться, подумавши, що це хтось з його роботи. Чи, може, спільник? На перший погляд, це не здавалося правдоподібним, бо, на її думку, Боб був таким же невдахою у здобуванні собі друзів, як і вона, але чоловіки, котрі займаються такими справами, інколи надибують співумисників. Вовки полюють зграями, врешті-решт.
— Браян Делаганті, — промовив він. — Тільки не кажи мені, ніби ти забула Браяна. Я тобі все про нього розповів після того, як ти мені розповіла про Брендолін.
У неї аж щелепа відпала.
— Твій друг ще зі школи? Боббі, він же помер! Його збив фургон, коли він побіг за м’ячем, він давно мертвий.
— Ну... — Посмішка Боба зробилася винуватою. — Це так... і ні. Я майже завжди називав його Браяном, коли роз-
І.
повідав тобі про нього, але зовсім не так я називав його тоді, у шкільні роки, бо він ненавидів власне ім’я. Я звертався до нього за ініціалами. Називав його БД.
Вона вже було відкрила рота, щоби перепитати його, який це має стосунок до бази даних, але враз зрозуміла. Авжеж, во на зрозуміла. БД.