![Повна темрява. Без зірок _10.jpg](https://litlife.club/books/256562/read/images/_10.jpg)
помилками. Навіть в адресах робив помилки. Я тримаю сим сок помилок у себе в портмоне, тож завжди роблю ті самі. І (г збиває їх зі сліду. Я хочу, аби вони думали, ніби Беде тупий як мінімум, неграмотний — і саме так вони й вважають. Бо пі мі вони тупі. Мене тільки один раз допитували за всі ці роки, і то, як свідка, десь тижнів за два після того, як БД вбив ту ж і 11 ку, Мур. Старий такий, кульгавий дідок, либонь, ледь не пси сіонер. Сказав, щоб я йому зателефонував, якщо щось прига даю. Я пообіцяв, що обов’язково. То було розкішно.
Він беззвучно захихотів, як це іноді робив, коли вони удвох дивилися «Сучасну родину» 1 або «Два з половиною чоловіки». Ця його манера сміятися дотепер її завжди звеселяла.
— Бажаєш дещо знати, Дарсі? Якби мене зловили прямо на місці, я б зізнався — принаймні я гадаю, що так, не думаю, що би хоч хтось мав стовідсоткову впевненість у самому собі, ні хто не знає, як би він поводився у подібній ситуації, — але ду же мало фактів вони отримали б з мого зізнання. Бо я майже не пам’ятаю про самі... ну... скажімо так, про самі дії. Амне зія. Чортова штука.
«Ох ти ж і брехун. Все ти пам’ятаєш. Це світиться у тебе в очах, це видно по тому, як кривляться кутики твого рота».
— А тепер... все в руках Дарселлен, — він підніс її долоню собі до губів і поцілував її тильний бік, немов наголошуючи на сказаному. — Ти пам’ятаєш отой старий жарт: «Я можу розказати тобі все, але потім змушений буду тебе вбити»? Тут це не годиться. Я ніколи не зміг би вбити тебе. Все, що я роблю, все, що я збудував... хай скромне, я гадаю, в очах деяких людей... я робив і будував заради тебе. Також і заради дітей, але головно для тебе. Ти увійшла в моє життя, і знаєш, що трапилося?
— Ти зупинився, : — сказала вона.
Він розійшовся в сяючій усмішці.
«Modern Family» (на українському телебаченні — «Американська сімейка») — комедійний серіал в «документальному» стилі, прем’єра якого відбулася на каналі Ей-Бі-Сі у вересні 2009 року.
— На двадцять років, чи й довше!
«Шістнадцять», — подумала вона, але не промовила.
— Більшість тих років, коли ми виховували дітей і намагалися з нуля розвинути монетний бізнес — хоча цією справою переважно займалася ти, — я ганяв по всій Новій Англії, залагоджував проблеми з податками й готував документацію для благодійних фондів...
— Ти був тим, хто робив їх дієздатними, — промовила вона, шокована тим, що сама дочула зараз у власному голосі: щиру теплість. — Ти мав потрібний досвід.
Зворушення на його лиці проказувало, що він знову мало не готовий заплакати, і голос в нього теж зазвучав хрипко, коли він заговорив:
— Дякую тобі, серденько. Сказане тобою вельми багато важить. Ти мене врятувала, знаєш. І то не раз і не два.
Він прокашлявся.
— З десяток років БД ані разу не вигулькував. Я вже було думав, що він геть пропав. Чесно, я так і думав. А тоді він повернувся. Мов привид. — Він, схоже, обмірковував свою останню фразу, але потім повагом кивнув і продовжив: — Саме так, це його суть. Привид, і то поганий. Він почав вказувати на жінок у моїх поїздках: «Поглянь на он ту, вона явно бажає демонструвати тобі свої соски, але щойно ти їх торкнешся, вона зразу ж викличе поліцію, а потім реготатиме разом з подружками, коли тебе заарештують. Поглянь-но на он ту, як вона облизується, вона знає, що ти бажав би, аби вона вилизувала своїм язиком у тебе в роті, і знає, що ти знаєш, що вона цього ніколи не зробить. Поглянь на цю, як вона трусиками світить, вилазячи з машини, а якщо вважаєш, що це вона ненавмисне, ти просто ідіот. Вона звичайна собі задавака, котра гадає, що ніколи не отримає те, на що заслуговує».
Він зупинився, очі в нього знов потемнішали, опущені долі. В них мерехтів той Боббі, котрий успішно приховував себе від неї всі двадцять сім років. Той, котрого він намагався видати за чиєсь привиддя.
— Коли я почав отримувати ці піддрочування, я з ними бо ровся. Є такі журнали... такого роду журнали... я купував їх ще до того, як ми побралися, тож я подумав, якщо знову по чну'їх купувати... або деякі сайти в інтернеті... я думав, що змо жу... ну, не знаю... фантазіями підмінити реальність, гадаю, гак би ти це визначила... але якщо ти хоч раз спробував це в дій сності, фантазії тоді й ламаного шеляга не варті.
Він говорить, думала Дарсі, як людина, що закохалася в якийсь дорогий делікатес. Кав’яр. Трюфелі. Бельгійський шоколад.
— Проте суть все ж таки в тім, що я зупинився. Усі ті роки я тримався. Я можу зупинитися знову, Дарсі. Цього разу на завжди. Якщо в цьому полягає шанс для нас з тобою. Якщо ти можеш вибачити мені й перегорнути сторінку. — Він поди вився на неї поважно, зволоженими очима. — Це можливо, ти могла б це зробити?
Вона подумала про жінку, поховану у сніговій кучугурі, про її голі ноги, виставлені на огляд безтурботним помахом ковша снігоочисної машини — своєї матері дочку, дитя-світ очей свого батька, коли вона першокласницею незграбно танцюва ла на шкільній сцені в рожевій балетній пачці. Вона подумала про матір із сином, знайдених у крижаному ручаї, як їхнє волосся ворушиться у чорній, прихопленій шугою воді. Вона подумала про жінку, засунуту головую в кукурудзу.
— Я мушу подумати про це, — промовила вона дуже обережно.
Він ухопив її за руки вище ліктів і прихилився до неї. Вона присилувала себе не здригнутися й зустріла погляд його очей. Там були його очі... і не його. «Може, й є якийсь сенсу цих його оповідках про чуже привиддя», — подумала вона.
— Це не якесь там кіно з тих, де чоловік-психопат ганяється по всьому дому за своєю волаючою дружиною. Якщо ти вирішиш піти до поліції і виказати мене, я й пальцем не поворухну, щоб тебе зупинити. Але я знаю, ти вже подумала, як це може відгукнутися на дітях. Ти не була б тою жінкою, на котрій я одружився, якби вже не встигла про це подумати. Про
і
іцо ти ще могла не подумати, так це те, до чого це може призвести тебе. Ніхто не повірить, що ти була заміжня за мною всі ці роки й сама нічого не знала... ба навіть не підозрювала. Тобі довелося б переїхати кудись звідси і жити на якісь заощадження, бо це я завжди заробляв нам на хліб, а чоловік не може заробляти на хліб насущний, сидячи у в’язниці. Ти навіть можеш не отримати того, що є на рахунку, бо зринуть цивільні позови. Ну й, звичайно, діти...
— Перестань, не кажи про них, коли говориш про це, не смій ніколи.
Він покірно кивнув, все ще легко тримаючи її за руки.
— Я поборов БД раз... поборов його на двадцять років...
« Шістнадцять , — знову подумала вона. — Шістнадцять,
і ти сам добре це пам’ятаєш».
— .. .і я зможу побороти його знову. За твоєї допомоги, Дар- сі. З твоєю допомогою я що завгодно зможу зробити. Навіть якщо він повернеться знову через двадцять років, ну то й що? Велика справа! Мені буде сімдесят три. Важко вирушати на полювання на задавак, коли ледве човгаєш по хаті з ходунком! — Він весело розсміявся цьому абсурдному образу, але тут же й споважнів знову. — Проте — тепер вислухай мене уважно, — якщо я коли-небудь поступлюся, бодай один-єдиний раз, я себе вб’ю. Діти нічого не дізнаються, це ніколи не мусить торкнутися них... ну, цей стигмат... бо я зроблю так, щоб усе виглядало нещасним випадком... але ти зрозумієш. І зрозумієш чому. То що скажеш? Ми можемо залишити це позаду?