Ранок — це тутешня година пік, оскільки агорафоби часто відчувають гострий неспокій одразу після прокидання. І справді, сьогодні у нас тут затор. Дві години я пропоную всім розраду й підтримку; раджу користувачам відповідні ліки (цими днями я віддаю перевагу іміпраміну[106], хоча і ксанакс[107] ніколи не виходить з моди); модерую суперечку з приводу (безперечних) плюсів аверсивної терапії; дивлюся, на прохання «Ямочки2016», відео, де кіт грає на барабанах.
Я вже збираюся виходити і заскочити на шаховий форум, помститися за суботні програші, коли на екрані спалахує віконце з повідомленням.
ДискоМайкі: Ще раз дякую за твою допомогу вчора, док.
Панічний напад. Я майже годину вистукувала по клавіатурі, поки «ДискоМайкі», як він каже, «дурів».
доктор_тут: До твоїх послуг. Зараз краще?
ДискоМайкі: Набагато.
ДискоМайкі: Пишу, т-щ я зараз спілкуюся з однією леді, яка тут новенька, і вона цікавиться, чи є тут якісь професіонали. Кинув їй твої ЧаПи[108].
Направлення. Я дивлюсь на годинник.
доктор_тут: Я не знаю, чи матиму багато часу сьогодні, але направ її до мене.
ДискоМайкі: Чотко.
«ДискоМайкі» покинув чат.
За мить вискакує інше вікно з повідомленням. «БабуняЛіззі». Я клацаю на її ім’я, переглядаю профіль користувачки. Вік: сімдесят. Місце проживання: Монтана. Реєстрація: два дні тому.
Кидаю ще один погляд на годинник. Шахи почекають заради сімдесятирічної з Монтани.
Рядок тексту внизу екрана повідомляє, «БабуняЛіззі набирає повідомлення». Я чекаю, чекаю, чекаю; вона або вбиває довге повідомлення, або у нас занедбаний випадок стариту[109]. Мої батьки штрикали по клавіатурі вказівними пальцями, ніби фламінго, що бредуть мілководдям; не менше тридцяти секунд потрібно було, щоб вистукати «привіт».
БабуняЛіззі: Доброго вам дня!
Приязна. Не встигаю відповісти, як:
БабуняЛіззі: ДискоМайкі дав мені ваше ім’я. Дуже потрібна порада!
БабуняЛіззі: Шоколад також, але це вже інше питання…
Нарешті мені вдається вклинитись.
доктор_тут: Привіт! Ви новенька на цьому форумі?
БабуняЛіззі: Саме так!
доктор_тут: Сподіваюсь, ДискоМайкі гостинно вас зустрів.
БабуняЛіззі: Так, звичайно!
доктор_тут: Чим можу допомогти?
БабуняЛіззі: Ну, думаю, із шоколадом ви мені допомогти не зможете, я боюся!
Вона така перезбуджена чи нервується? Я чекаю.
БабуняЛіззі: Справа в тому…
БабуняЛіззі: І мені не хочеться про це говорити…
Барабанні дрібушки…
БабуняЛіззі: Я не можу вийти з дому вже цілий місяць.
БабуняЛіззі: І саме в ЦЬОМУ проблема!
доктор_тут: Мені шкода це чути. Можна називати вас Ліззі?
БабуняЛіззі: Еге ж.
БабуняЛіззі: Я живу в Монтані. По-перше, я бабуся, а по-друге, вчителька мистецтва!
До цього ми ще дійдемо, та поки що:
доктор_тут: Ліззі, з вами траплялося щось незвичайне місяць тому?
Пауза.
БабуняЛіззі: Помер мій чоловік.
доктор_тут: Розумію. Як його звали?
БабуняЛіззі: Річард.
доктор_тут: Мені дуже шкода, Ліззі. Так звали мого батька також.
БабуняЛіззі: Ваш батько помер?
доктор_тут: Вони з мамою померли 4 роки тому. У неї був рак, а потім, через 5 місяців, у нього стався інсульт. Та я завжди вірила, що найкращих людей звуть Річардами.
БабуняЛіззі: Як і Ніксона!!![110]
Добре; з’являється взаєморозуміння.
доктор_тут: Скільки років ви були в шлюбі?
БабуняЛіззі: Сорок сім років.
БабуняЛіззі: Ми познайомилися на роботі. КОХАННЯ З ПЕРШОГО ПОГЛЯДУ, МІЖ ІНШИМ!
БабуняЛіззі: Він викладав хімію. Я викладала мистецтво. Протилежності притягуються!
доктор_тут: Вражаюче! У вас є діти?
БабуняЛіззі: У мене двоє синів та троє онуків.
доктор_тут: Ціла купа хлопчаків.
БабуняЛіззі: І не кажіть!
БабуняЛіззі: Скільки я всього надивилася!
БабуняЛіззі: А скільки нанюхалася!
Я відзначаю її тон, жвавий та наголошено оптимістичний; вивчаю мову, неформальну, але впевнену, ретельну пунктуацію, нечасті помилки. Вона розумна, товариська. І педантична — вона прописує літерами числа, не використовує скорочень, хоча, можливо, це вікова особливість. Що б там не було, вона одна з дорослих, з якими я можу працювати.
БабуняЛіззі: А ВИ — хлопець, між іншим?
БабуняЛіззі: Вибачте, якщо так, просто дівчата також бувають лікарями! Навіть тут, у Монтані!
Я усміхаюся. Вона мені подобається.
доктор_тут: Я й справді докторка.
БабуняЛіззі: Чудово! Побільше б таких!
доктор_тут: Скажіть, Ліззі, що відбулося від часу смерті Річарда?
І вона розповідає. Оповіла, як після закінчення похорону їй було страшно вивести присутніх за двері; оповіла, що потім здавалося, «ніби зовнішній світ намагається проникнути в мій дім», тому вона затягнула жалюзі; оповіла про своїх синів, які живуть далеко, на південному сході, які вони збентежені, як тривожаться.
БабуняЛіззі: Мушу вам сказати, без жартів, що це дуже сумно.
Час засукати рукави.
доктор_тут: Звісно ж, сумно. Справа в тому, що смерть Річарда серйозно змінила ваш світ, але зовнішній світ пішов далі без нього. Це дуже важко прийняти та змиритися із цим.
Я чекаю відповіді. Нічого.
доктор_тут: Ви згадали, що не чіпали ніякі речі Річарда, і я це розумію. Та я б хотіла, щоб ви задумалися над цією ідеєю.
Абсолютна тиша.
А тоді:
БабуняЛіззі: Я така вдячна, що знайшла вас. Справді-справді.
БабуняЛіззі: Так кажуть мої онуки. У «Шреку» почули. Справді-справді.
БабуняЛіззі: Чи можна буде з вами ще поспілкуватися пізніше?
доктор_тут: Справді-справді!
Не стрималась.
БабуняЛіззі: Я справді-справді (!!) вдячна ДискоМайкі за те, що направив мене до вас. Ви просто золотце.
доктор_тут: Рада вам допомогти.
Я чекаю, доки вона вийде, але жінка продовжує щось набирати.
БабуняЛіззі: Щойно зрозуміла, що навіть не знаю, як вас звуть!
Я вагаюсь. Нікому на «Агорі» я не називала свого імені, навіть Саллі. Не хочу, щоб хтось мене знайшов, пов’язав моє їм’я з професією та вирахував мене, викрив мене. Однак щось в історії Ліззі зачепило моє серце: літня вдова, самотня та без найближчої людини, надягає маску сміливості під важкістю цих небес. Вона може жартувати скільки завгодно, та вона прикута до дому, і це страшно.
доктор_тут: Мене звуть Анна.
Я вже готуюся виходити, коли останнє повідомлення випливає на екрані.
БабуняЛіззі: Дякую вам, Анно.
БабуняЛіззі покинула чат.
Я відчуваю, як у венах вирує кров. Я комусь допомогла. Я зав’язала контакт. Тільки об’єднуйтесь. Де я це чула?[111]
Я заслужила випити.
14
Я спускаюся на кухню й дорогою викручую шию, слухаю, як хрускотять кістки. Раптом щось впадає мені у вічі: з темних заглибин у стелі, із самого вершечка сходового колодязя на три поверхи вище, на мене дивиться темна пляма — з люка, що веде на дах, як мені здається, просто біля стельового вікна.
Я стукаю до Девіда. За мить від відчиняє двері; босий, у вилинялій футболці та обвислих джинсах. Я його щойно розбудила.
— Вибач, — кажу я. — Ти спав?
— Ні.
Він спав.
— Можеш глянути дещо? Здається, зі стелі вода протікає.
Ми підіймаємося на останній поверх, повз мій кабінет, повз мою спальню, на майданчик між кімнатою Олівії та другою кімнатою для гостей.
— Велике стельове вікно, — каже Девід.
Важко сказати, чи це комплімент.
— Воно оригінальне, — відказую я, аби просто заповнити тишу.
— Овальне.
— Так.
— Небагато таких вікон я бачив.
106
Антидепресант. Один з перших у своєму роді, але застосовується досі у зв’язку з високою ефективністю.
107
Лікарський засіб з активною речовиною алпразоламом. Використовується для боротьби з тривожними розладами, депресією, неврозами та панікою.
108
Часті питання — поширений акронім від англомовного скорочення FAQ, F.A.Q. (Frequently Asked Questions).
109
Senioritis — розмовний термін, який неформально використовують у США та Канаді для опису «хвороби» старшокласників під час їхнього останнього семестру в школі, що супроводжується лінощами й байдужістю до навчання.
110
Річард Ніксон — 37-й президент США (1969–1974).
111
Фраза «Only Connect» походить із британського соціально-психологічного роману Е. М. Форстера «Маєток Говардс Енд» («Howards End», 1910).