![Чортів млин. Казки народів світу doc2fb_image_02000007.jpg](https://litlife.club/books/303053/read/images/doc2fb_image_02000007.jpg)
СОЛДАТ І СМЕРТЬ
Українська народна казка
Прослужив солдат у царя тридцять три роки, і вийшла йому одставка. Дав йому цар три копійки, той і пішов собі. Йшов-йшов, аж перестрівають його три старці:
— Сотвори, служивий, милостинку.
— Нате.
Вийняв копійку і оддав.
Трохи згодом перестрівають його ще три старці.
— Сотвори, служивий, милостинку.
— Нате.
Оддав другу копійку.
Під вечір вже ще три старці просять:
— Сотвори, служивий, милостинку.
— Нате.
Оддав і третю копійку.
Іде та й думає, що це воно буде, що роздав останні три копійки. Аж ось ще йдуть три старці.
— Сотвори, служивий, милостинку.
— Нате.
Скинув шинелю й оддав.
— Ну, — кажуть старці, — чим тебе, служивий, нагородити, що ти з останнього милостиню сотворив? Проси у нас три прохання.
—А що ж я, — каже, — буду просить? Як задумаю то, щоб гроші в кишені були; щоб люльку не накладать і не закурювать, а як загадаю, щоб сама готова була; та щоб була торбинка така: хоч я про що подумаю, а воно в торбі.
— Добре, служивий, іди собі з Богом.
Ото сказали та й зникли, наче їх тут і не було. От солдат пройшов трохи. «Дай, — дума, — Подивлюсь, чи не збрехали?» Засунув у кишеню руку — так і витяг жменю грошей.
Сів ото спочивати, витяг люльку, аж вона вже й куриться.
— Е-е, — каже, — і це добре.
Покурив-покурив та так, не гасячи, у кишеню поклав, вона сама й загасла.
Дивиться — летить пара качок; він розшморгнув горбинку та:
— А в торбинку!
Так ті качки туди і загули. От приходить він у город, а в тому городі в багатого купця був дім такий, що у ньому ніхто не жив, бо там завелись чорти. Він до того купця:
— Що даси? Я, — каже, — можу вигнать чортів.
— Як виженеш, — відповідає купець, — я тебе до смерті догодую.
Ото нагодували його, напоїли, пішов він на ніч у той дім. Опівночі чує — щось стукотить-гримотить. Поміст лопнув, вилазить чорт.
Чого ти? — питає солдат.
— Я тебе з’їм!
Солдат торбинку розшморгнув та:
— А в торбинку!
Як крикне, так той чорт туди і загув. Зашморгнув його там солдат та вже бив-бив. Давай той чорт проситись:
— Пусти. Внукам, — каже, — і правнукам закажу сюди ходити.
Пустив його солдат.
От уранці повів він купця в дім, і стали там жить. А прийшлось тому солдатові вмирати, він наказує:
— Покладіть зі мною неодмінно оцю люльку і торбинку.
Ото поклали йому те все, поховали його. Приходить він на той світ. Дивиться — пекло, він і убравсь туди. Зараз кілочки забиває, амуніцію свою розвішує.
— Що, — питає, — горілка є?
— Є.
— Тютюн є?
— Є.
— Огонь є?
![Чортів млин. Казки народів світу doc2fb_image_02000008.jpg](https://litlife.club/books/303053/read/images/doc2fb_image_02000008.jpg)
— Є.
— От рай, так рай!
Ходить по пеклі, муштрується.
Аж ось приходить той самий чорт, що він його на цім світі бив, та як побачить солдата, як заголосить:
— Це ж той самий, що мене колись бив! Він нам і тут життя не дасть; треба його якось вижити.
Так чорти вже й злякалися. Повиходили з пекла, а його там самого зачинили.
— Що ж, братці, давайте мірятися: кому випаде — облупим того та шкуру на бочку натягнем, як на барабан, ударимо, то, може, він і вискочить.
От помірялись, облупили, якого випало, натягли шкуру, як ударять, а солдат:
— А, в похід, в похід!
За амуніцію та з пекла, а чорти вскочили та й зачинились там.
От ходить він по тому світу, ніде нема йому пристановища, аж стрічає його святий Петро.
— Іди, — каже, — в рай, там тебе давно ждуть.
Пішов солдат, де там той рай у Бога. Бог і поставив його коло свого палацу на варті. Ходить він, аж іде смерть. Солдат до неї:
— Бабусю, чуєш? Ти це куди?
— До Бога, служивий.
— По що?
— Та спитати, що мені на землі робити.
— Почекай тут, я піду спитаю.
Приходить перед Бога.
— Прийшла, — каже, — смерть, питає, що їй на землі робити.
— Хай, — каже Бог, — морить найстаріших людей три роки.
От він вертається та й згадав:
«А там же є у мене брати, вона і їх умертвить».
Виходить та й каже:
— Велів Бог, щоб ти три роки самі старі дубки гризла.
От через три роки знов смерть іде до Бога.
— Пожди тут, я піду спитаю, — каже солдат.
Приходить до Бога.
— Прийшла, Боже, смерть, питає, що їй робити.
— Скажеш, щоб три роки мертвила людей середнього віку.
Він і роздумавсь:
«Авжеж, у мене там, може, племінники є».
Вийшов та й каже:
— Сказав Бог, щоб ти три роки гризла лише середні дубки.
— Спасибі, служивий, — та й пішла.
Ото через три роки знову смерть прийшла, та така худа.
— Спитай, служивий, що мені ще робити?
Він пішов.
— Прийшла, Боже, смерть, питає, що їй робити?
— Хай, — каже, — мертвить маленьких дітей.
Він і згадав, що у нього є онуки, виходить та й каже:
— Сказав Бог, щоб ти ще три роки гризла молоді дубки.
Подякувала смерть і пішла. Через три роки приходить, а солдат не угледів її, вона й проскочила сама до Бога. Як прийшла, то й поскаржилась, за що її Бог голодом карає.
— Це він тобі все брехав! Піди його самого ще раз умертви.
От вийшла вона до солдата та й каже:
— Подавай душу!
А солдат розшморгнув торбинку та:
— А в торбинку!
Смерть у неї і вскочила. Він зашморгнув її там та й закинув у болото.
________________
![Чортів млин. Казки народів світу doc2fb_image_02000009.jpg](https://litlife.club/books/303053/read/images/doc2fb_image_02000009.jpg)
ПРО КОЗУ, ЧАРІВНЕ СВИСТАЛО І ЧУДОДІЙНИЙ МАКОГІН
Українська народна казка
Гуцул Дументій ніколи не ходив на ярмарок, не мав що продавати і не мав за що купувати. Жив собі в горах і часто думав із заздрістю про тих, хто щотижня їхав із чимось до міста.
Дументієва жінка тримала пацятко. Так його доглядала, так годувала, що за рік з пацяти виросла велика льоха.
«Ото аж тепер я піду на ярмарок так, як усі порядні ґазди», — думав з насолодою Дументій.
Нарешті настав довгожданний день. Дументій прив’язав мотузку до задньої ноги льохи.
— Дивись, аби тебе не обдурили. Лічи гроші помалу, — наказувала жінка, виряджаючи Дументія аж за село.
— Не бійся, жінко. Най бояться ті, що з міста, аби я їх не обдурив, — відповів чоловік згорда.
Про Дументієву льоху вже знали три купці-шахраї, які скуповували в людей худобу, а потім її перепродували іншим. Вони порадилися, як мають ошукати Дументія, і чекали з нетерпінням, щоб вивів льоху з села.
Купці-шахраї стояли на чималій відстані один від одного.
Коли Дументій підійшов до першого, той спитав:
— Що, вуйку, на ярмарок гоните козу?
— Агій на твоє лице! Це ж тобі не коза, а льоха, дурню... — відтяв йому попри саму шкіру Дументій.
Купець-шахрай реготав, аж підскакував. Гуцул погнав льоху далі. Підійшов до другого купця. Той вигукнув на всю горлянку: