Але мама, пригадуючи свою піонерську юність — вигукування гасел, співи біля вогнища, — не слухала Потапа і тільки замріяно посміхалась. Ностальгія перетворювала ненависні раніше літні місяці, які минали далеко від родини, на чудові спогади про прекрасних вожатих, котрі, як ніхто інший, розуміли дітей, чистенькі будиночки та теплу річку, в якій можна було досхочу нахлюпатися. Тим паче, що з грошима в Потапенків було сутужно, а тут раптом хтось зі «своїх» відмовився від путівки і вона майже безкоштовно дісталася мамі.
— Денька! Ну чого ти брикаєшся? Я ж для тебе старалась! — умовляла його мама. — Чим ти займатимешся ціле літо? А так — три тижні повного пансіону, ліс, свіже повітря! Дівчата, врешті-решт!
— Не потрібні мені ті дурепи! — згадав Потап про останню пригоду у школі. — Я там нікого не знаю… І що робити, там теж не знаю!..
— От же впертюх сякий-такий! Там тобі все розкажуть і покажуть! І табір такий класний. Туди путівку взяти — це все одно, що в лотерею виграти! — навела мама останній, вагомий, на її думку, доказ.
Потап сумно зітхнув і змирився з неминучим. Раніше він кожного року їздив майже на все літо до бабусі та діда, татових батьків, які жили недалеко від міста, у великому селі. Хата там була чималенька, зі всіма зручностями, просторим двором і різношерстим хазяйством, за яким доводилося доглядати без вихідних і відпусток. Потапа по молодості літ сильно не грузили і він мав удосталь часу, щоб сходити на рибалку, почитати у садку під яблунею або пограти в немудрі ігри зі своїми однолітками, які «стадами» з’їжджалися до родичів на літо. Атмосфера там була якась розслаблена і доброзичлива. Навіть зіпсовані містом та Інтернетом дітлахи поводились, як у старі добрі часи: дотемна ганяли на вулиці і навідувалися до хати тільки для того, щоб перехопити шматок чогось смачненького.
Після розлучення батьків дідусь із бабусею теж якось непомітно щезли з Денисового життя. Кілька разів хтось із них дзвонив увечері, але мама підходила до телефону, говорила безліч неприємних речей про них і їхнього сина, а потім жбурляла слухавку. Зрозумівши, що невістка у дипломатію не бавитиметься, свекор зі свекрухою згадали, що завжди радили синові не зв’язуватись із цією «міською видрою» і обірвали всі контакти і з нею, і з Денисом, для якого півроку здавалися цілою вічністю, тож діда з бабою він уже уявляв собі якимись розпливчатими постатями…
Виходить, йому дійсно було нікуди подітися на канікулах. Кілька тижнів він просидів удома, зрідка виходячи у двір. Зранку тренувався і відчував приплив сил. Потім на місто падала невластива для цієї пори року тяжка й задушлива спека. Автомобільні вихлопи перетворювалися на їдкий туман, який забивав легені і заходив в очі. Хлопці, що залишилися у місті і вряди-годи виходили гуляти, переважно тільки те й робили, що охолоджували свій організм пивом, за яким посилали найменшого із них усіх — Ярика, — та різались у карти під крислатим деревом. Незважаючи на заборону продавати хмільний напій неповнолітнім, ним (та й не тільки ним) жваво торгували в кіоску, що був надзвичайно вдало розташований: на перехресті двох вулиць неподалік від школи. Тож, починаючи з травня, коли на дворі тепліло, там не було відбою від малолітніх поціновувачів пінного напою. Подейкували, що в тому кіоску можна було придбати і невеличкі «однопалубні кораблики» зі шмаллю, як старшокласники охрестили між собою пакетики маріхуани. В шкільному туалеті під час дискотек частенько пахло «травою», а потім можна було спостерігати дивні танці осіб, що вже причастилися «зіллям» і відчували себе мало не посланцями Бога на цій землі.
Потап не розумів людей, які добровільно травляться всілякою гидотою та ще й поводять себе так, ніби схопили чорта за бороду. Їхні неконтрольовані перепади настрою, коли веселощі зненацька переходили в агресію, лякали Дениса. Він рідко бував на «танцюльках» і йому навіть на гадку не спадало спробувати покурити. Навіщо? Аби перетворитися на людиноподібну істоту, що звивається в корчах під одноманітні пісеньки з примітивними словами?
Наслухавшись лінивих розмов дворових товаришів про «кльових тьолок», які безвідмовно виконують всі чоловічі бажання, та про те, як хтось із них «круто вчора набухався» чи «відтягнувся у нічнику», Потап перестав навіть виходити у двір, замкнувся в квартирі і створив там власний світ, який підкорявся зовсім іншим законам, ніж той, що існує насправді.
Так підбадьорював хлопця голос Андрія Хливнюка, який умів дуже точно передавати Денисові емоції. «Бумбокс» Потап міг слухати цілодобово і щоразу знаходив у текстах нові смисли, які пасували до того чи іншого його настрою. Тепер-от він сидів на своєму ліжку і пакував речі, які наскладала йому мама. А вчора довелося цілий вечір слухати настанови про те, як часто йому потрібно буде митися в таборі, прати білизну і шкарпетки, і що він має зробити для того, щоб знайти нових друзів.
«Повний капець! — думав тоді Потап, вдаючи, що уважно слухає. — Чи я вже взагалі дрібнюк зелений, щоб таку абракадабру мені втюхувати? Треба швидше зав’язувати з цими лекціями, бо я закиплю, як чайник!»
Мабуть, думки таки справді можуть матеріалізуватися: мама нарешті виговорилася, тобто — сказала все необхідне, цмокнула сина у маківку і пішла до своєї кімнати. Денис залишився наодинці з власними сумнівами щодо правильності ухваленого рішення. Завтра він їде в табір!
Розділ 16
Під’їхав автобус. Мама допомогла Денисові донести сумку, хоч він уперто відмовлявся від допомоги. А потім ще й спробувала поцілувати сина в щоку просто на очах у всіх присутніх. Хлопець невловимим рухом ухилився, підхопив свою торбу і швидко шаснув до автобуса, ховаючись від здивованого маминого погляду. Вона не могла зрозуміти, чому син уникає таких звичних для них прощальних ритуалів?
І ось автобус зупинився біля свіжопофарбованих у зелений колір воріт, які відділяли дітей від нового — без батьківських обмежень та домашнього режиму — веселого табірного життя. «Дітки», котрі за зростом уже майже наздогнали своїх батьків, зчинили дружній галас у салоні, щоб розбудити чергового, який заснув у своїй будці і, здавалося, не збирається відчинити ворота. Водій засигналив, бо хотів якнайшвидше розпрощатися з гамірливою юрбою цих неспокійних пасажирів, які цілу дорогу співали пісні та реготали, мов заведені, а потім дружно щось жували, тому салон пропахнув котлетами, часником і пивом, яке правило декому за ранковий чай.
У Потапа було таке саме бажання. Він тільки те й робив, що визирав у вікно і переконував себе, що вчинив правильно, погодившись на «чудове літо у літньому таборі». «Хороше місце табором не назвуть!» — згадав Денис старий татів жарт, який він проголошував, щойно заходила розмова про плани на літо. Після такого «аргументу» Денис зазвичай вирушав у село або разом з батьками до Криму, куди любив їздити найбільше і отримував від тих поїздок стільки задоволення, що його вистачало на весь наступний рік. А тепер перед ним була сумна перспектива: перебування в колі людиноподібних створінь, котрі встигли дістати його вже за ті дві години, які вони разом їхали в автобусі.
Ворота нарешті відчинили. Автобус неквапом заповз на великий майданчик, замощений порослою мохом плиткою і оточений пожовтілими від спеки туями. Ліворуч, неподалік від двоповерхового адміністративного корпусу, було видно зелене поле стадіону. Онде й бігові доріжки! Потап зітхнув з полегкістю. Біля розгромлених трибун стирчали зварені докупи залізні труби, тож Денис вирішив, що і турнік він собі десь тут знайде. Заспокоївшись, що час не мине дарма, він розслабився і вирішив пливти за течією.