Коли він їх закінчив, пізно вночі, то сів за столом, розклавши перед собою ескізи, і просидів чимало годин, підпираючи однією рукою підборіддя і звісивши другу так, що аж кров прилинула до пальців. Пальці заніміли, а вулиця за вікном була спочатку темно-синя, а потім стала блідо-сірою. Він не дивився на ескізи. Він відчував порожнечу і втому.
Будинок спроектував не Рорк, а скеля, де він мав постати. Здавалося, що скеля виросла, завершила себе й оголосила про своє очікуване призначення. Будинок було розбито на багато рівнів, що наслідували контури скелі, здіймаючись разом із нею — поступово, рівнями, що зливалися в неперевершеній гармонії. Стіни, з того ж граніту, що і стеля, підіймали вгору її вертикальні лінії; широкі тераси з бетону, сріблясті, неначе море, відтворювали лінію хвиль, лінію обрію.
Рорк досі сидів біля столу, коли на роботу прийшли креслярі. Ескізи вирушили до Снайтового кабінету.
За два дні фінальна версія ескізу для затвердження Остіном Геллером, обрана і відредагована Джоном Еріком Снайтом і виконана китайським художником, лежала на столі, прикрита цигарковим папером. Це був Рорків будинок. Решту проектів було відхилено. Це був Рорків будинок, але зараз його стіни були з червоної цегли, вікна зменшено до звичних розмірів і оздоблено зеленими віконницями, два зі спроектованих ним крил усунуто, велику консольну терасу над морем замінено на маленький балкончик із ажурного металу, а сам будинок оздоблено входом з іонічними колонами, що підтримували ламаний фронтон, і маленьким шпилем для флюгера.
Джон Ерік Снайт стояв біля столу, розпростерши руки над малюнком, не торкаючись до цнотливої чистоти його ніжних тонів.
— Це те, що містер Геллер мав на увазі, я певен, — сказав він. — Доволі непогано… Так, доволі непогано… Рорк, скільки разів я просив тебе не курити біля фінального ескізу. Відійди! Ти натрусиш на нього попіл.
Остіна Геллера чекали о дванадцятій. Але о пів на дванадцяту без попередження прибула місіс Сімінґтон, вимагаючи негайної зустрічі з містером Снайтом. Місіс Сімінґтон була імпозантною вдовою, яка щойно вселилася у новий будинок, спроектований містером Снайтом; окрім того, Снайт сподівався отримати замовлення на багатоквартирний будинок від її брата. Він не міг не зустрітися з нею і поклонами запросив її до свого кабінету, де вона, не добираючи слів, заявила, що стеля в її бібліотеці тріснула, а еркерні вікна вітальні вкриваються конденсатом, з яким вона нічого не може вдіяти. Снайт покликав свого головного інженера, і вони обидва взялися докладно пояснювати, вибачатися і проклинати підрядників. Місіс Сімінґтон це аж ніяк не пом'якшило, аж раптом на Снайтовому столі пролунав дзвінок, і секретарка повідомила, що прибув Остін Геллер.
Містер Снайт ніяк не міг попросити місіс Сімінґтон вийти чи Остіна Геллера — зачекати. Снайт розв'язав проблему, покинувши пані вислуховувати заспокійливі промови свого інженера, а сам, вибачившись, вийшов. Увійшовши до приймальні, потиснув руку Геллеру і запропонував:
— Містере Геллере, чи не заперечуватимете, якщо ми зайдемо до креслярні? Там краще освітлення, знаєте, і ескіз уже готовий для вас, а я не хотів би кудись його переносити.
Геллер, здається, не заперечував. Він слухняно пішов за Снайтом до креслярні — високий, широкоплечий в англійському твіді, з волоссям пісочного кольору і квадратним обличчям, покресленим численними зморшками навколо іронічно-спокійних очей.
Ескіз лежав на столі китайського художника, і митець відступив убік, несміливо і мовчки. Наступний стіл був Рорків. Він стояв спиною до Геллера, працюючи над власним ескізом, і не обернувся. Працівники були навчені не втручатися, коли Снайт приводив клієнта до креслярні.
Снайт підняв цигарковий папір кінчиками пальців, наче знімав вельон із нареченої. Потім відступив і почав спостерігати за виразом Геллерового обличчя. Геллер схилився і тривалий час стояв так, схиленим, уважним, мовчазним.
— Послухайте, містере Снайт, — нарешті вимовив він. — Послухайте, я думаю… — і замовк.
Снайт терпляче чекав, вдоволений, відчуваючи наближення чогось такого, чому не хотів заважати.
— Це, — раптом голосно сказав Геллер, грюкнувши кулаком по малюнку. Снайт зморщився, — це найближче, ніж будь-хто інший підходив!
— Я знав, що вам сподобається, містере Геллере, — сказав Снайт.
— Мені не подобається, — відповів Геллер.
Снайт кліпнув і замовк.
— Це певним чином близько, — сказав Геллер із жалем у голосі, — але все ж не те. Я не знаю, що саме, але щось не так. Пробачте мені, якщо це звучить незрозуміло, але мені або подобається відразу, або ні. Я знаю, наприклад, що мене не влаштовує оцей вхід. Це гарний вхід, але ніхто його й не помітить, бо таке трапляється надто часто.
— Так, але дозвольте мені висловити кілька міркувань, містере Геллере. Хочеться бути сучасним, звісно, але хочеться також зберегти вигляд житлового будинку. Комбінація величі та затишку, розумієте, дуже суворий дім, як оцей, повинен мати кілька пом'якшувальних штрихів. Із погляду архітектури, це абсолютно коректно.
— Без сумніву, — сказав Геллер. — Я не знаюся на цьому. Я ніколи не був абсолютно коректним у житті.
— Лише дозвольте мені пояснити задум, і ви побачите, що…
— Я знаю, — втомлено відповів Геллер. — Я знаю. Я впевнений, що ви маєте рацію. Ось тільки… — в його голосі було натхнення, яке він хотів би відчувати. — Тільки якби це все мало якусь єдність, якусь… центральну ідею… яка ніби є і якої немає… якби будинок здавався живим… а він таким не здається… Чогось бракує і чогось забагато… Якби він був чіткішим, визначенішим… яке слово, я чув, ви вживали? — якби він був інтегрованим…
Рорк обернувся. Він стояв з іншого боку столу. Раптом схопив малюнок, викинув уперед руку — і олівець заскрипів по малюнку, накидаючи грубі чорні лінії на недоторканій акварелі. Лінії відмітали геть іонічні колони, фронтон, вхід, шпиль, віконниці, цеглу; виростили два кам'яних крила; розширили вікна, змели балкон і вибудували над морем терасу.
Усе закінчилося тієї ж миті, коли решта присутніх усвідомили, що відбувається. Снайт стрибнув уперед, але Геллер схопив його за руку і зупинив. Роркова рука й далі зрізала стіни, розчленовувала, перебудовувала лютими штрихами. Рорк один раз підвів голову на частку секунди, щоб глянути через стіл на Геллера. Це було все знайомство, якого вони потребували; це було наче потиск руки. Рорк продовжував малювати, і коли він відкинув олівець, у павутині чорних штрихів постав дім — такий, яким він його спроектував. Усе це тривало не довше п'яти хвилин.
Снайт вирішив щось сказати. Оскільки Геллер мовчав, Снайт вирішив накинутися на Рорка і закричав:
— Тебе звільнено, чорт забирай! Вимітайся звідси! Тебе звільнено!
— Нас обох звільнено, — сказав Остін Геллер, підморгнувши Роркові. — Ходімо. Ти обідав? Ходімо кудись. Я хочу поговорити з тобою.
Рорк пішов до своєї шафки по пальто і капелюх. Креслярня стала свідком нечуваної події й усі припинили працювати, витріщившись на них. Остін Геллер узяв малюнок, склав його вчетверо, згинаючи священний картон, і запхав до кишені.
— Але ж, містере Геллере, — затинався Снайт, — дозвольте мені пояснити… Усе чудово, якщо це саме те, чого ви бажаєте, ми переробимо ескіз… дозвольте мені пояснити…
— Не зараз, — відповів Геллер, — не зараз.
Біля дверей він додав:
— Я надішлю вам чек.
Потім Геллер вийшов, і Рорк разом із ним; коли Геллер зачинив за собою двері, це пролунало наче заключний абзац в одній із його статей. Рорк не зронив ані слова.
У м'яко освітленій кабінці найдорожчого ресторану, в якому Роркові не випадало бувати, серед кришталю та срібла, що сяяло між ними, Геллер говорив:
— …бо це будинок, який я хочу, це будинок, який я завжди хотів. Ви зможете звести його для мене, зробити всі креслення і наглядати за будівництвом?
— Так, — сказав Рорк.
— Скільки часу це триватиме, якщо ми почнемо негайно?
— Близько восьми місяців.