— Ах, звісно, — сказала вона. — Будинок Айнсвортів. Ви його проектували. Мені шкода. Ви лише стали жертвою одного з моїх рідкісних нападів щирості. Вони не трапляються надто часто. Як ви це знаєте, якщо читали мою вчорашню статтю.
— Я прочитав. І — добре, я наслідую ваш приклад і буду цілком чесним. Не вважайте це скаргою — на критиків не можна скаржитися. Але насправді цей капітолій Голкомба є значно гіршим у всьому, за що ви рознесли нас. Чому ж ви так розхвалили його вчора? Чи вас примусили?
— Не лестіть мені. Звісно ж, мене не примушували. Невже ви думаєте, хтось у газеті зважає на те, що я пишу в колонці про інтер'єри? Окрім того, я й не повинна писати про капітолії. Я просто втомилася від домашніх інтер'єрів.
— То чому ж ви вихваляли Голкомба?
— Бо його капітолій такий жахливий, що критикувати його було б нудно. Отже, я подумала, що буде дотепно розхвалити його до небес. Так і зробила.
— Ви так завжди чините?
— Отак і чиню. Але мою колонку не читає ніхто, крім домогосподарок, які ніколи не зможуть дозволити собі оздобити дім, отож це не має значення.
— То що вам насправді подобається в архітектурі?
— Мені нічого не подобається в архітектурі.
— Авжеж. Ви розумієте, що я вам не повірю. Навіщо взагалі писати, якщо ви нічого не хочете сказати?
— Щоб щось робити. Щось менш огидне, ніж решта, що я можу робити. І веселіше.
— Облиште, це не надто поважна причина.
— У мене ніколи немає поважних причин.
— Але вам повинна подобатися ваша робота.
— Так і є. Хіба не видно, що подобається?
— Знаєте, насправді я вам заздрю. Працювати на таке надзвичайне підприємство, як газетний концерн Вайненда. Найбільша організація в країні, що скупчила найкращі таланти журналістики і…
— Послухайте, — сказала вона, довірливо схилившись до нього, — дозвольте я вам допоможу. Якби ви щойно познайомилися з моїм батьком, і він працював для Вайнендових видань, було б цілком правильно сказати це. Але не у моєму випадку. Це саме те, що я чекала від вас почути, а я не люблю чути те, що очікую. Було б значно цікавіше, якби ви сказали, що Вайнендові видання — це мерзенне звалище «жовтої» преси і всі його журналісти гуртом копійки щербатої не варті.
— Ви насправді так думаєте про них?
— Ні, але мені не подобаються люди, які кажуть те, що, на їхню думку, я хочу від них почути.
— Дякую. Мені знадобиться ваша допомога. Я ніколи не зустрічав нікого… ой, ні, звісно, це те, що ви не хочете чути від мене. Але я насправді думаю так про ці газети. Я завжди захоплювався Ґейлом Вайнендом. Я завжди хотів познайомитися з ним. Який він?
— Саме такий, як називає його Остін Геллер — вишуканий покидьок.
Він скривився. Згадав, де саме чув, як Остін Геллер це каже. Згадка про Кетрін здалася йому незграбною і вульгарною у присутності цієї тонкої білої руки, що звисала з бильця сусіднього крісла.
— Я про те, — запитав, — яка він людина?
— Не знаю. Я з ним не знайома.
— Не знайомі?
— Ні.
— О, а я чув, що він дуже цікавий.
— Безсумнівно. Коли я потребуватиму чогось занепадницького, я, ймовірно, з ним познайомлюся.
— Ви знаєте Тухі?
— О, — сказала вона. Він побачив у її очах уже знайомий вираз, і йому не сподобалася солодкавість її голосу. — О, Еллсворт Тухі! Звісно ж, я його знаю. Він чудовий. Він людина, з якою я завжди залюбки розмовляю. Він такий досконалий негідник!
— Але ж, міс Франкон! Ви перша людина, яка…
— Я не намагаюся вас шокувати. Я кажу те, що думаю. Я обожнюю його. Він цілісний. У цьому світі не так уже й часто бачиш досконалість у будь-якому сенсі, правда? А він саме такий. Цілковита досконалість. Інші — такі незакінчені, розламані на стільки багато різних частин, що не пасують одне до одного. Лише не Тухі. Він монолітний. Інколи, коли я злюся на цей світ, то знаходжу втіху в думках, що все гаразд, що за мене помстяться, що цей світ дістане те, на що заслуговує — тому що існує Еллсворт Тухі.
— За що ви прагнете помсти?
Вона поглянула на нього. Повіки на мить піднялися, тому її очі здавалися не прямокутними, а лагідними та ясними.
— Дуже розумно з вашого боку, — сказала вона. — Це перші мудрі слова, почуті від вас.
— Чому?
— Бо ви зрозуміли, що саме обрати з усього мотлоху, що я наговорила. Тому я повинна вам відповісти. Я хочу помсти за те, що мені немає за що прагнути помсти. А зараз продовжимо про Еллсворта Тухі.
— Добре, я завжди від усіх чув, що він щось на кшталт святого, перший чистий ідеаліст, геть непідкупний і…
— Це правда. Простий хабарник значно безпечніший. Але Тухі, наче лакмусовий папірець для людей. Ви можете дізнатися про інших із того, як вони ставляться до Тухі.
— Чому? Про що насправді йдеться?
Вона відхилилася в кріслі й витягнула руки на колінах, долонями догори, переплела пальці, а потім невимушено засміялася:
— Ні про що таке, що варто обговорювати за чаєм. Кікі має рацію. Вона ненавидить мене всіма фібрами душі, але інколи мусить запрошувати. А я не можу відмовити саме тому, що вона так відверто демонструє свою антипатію до мене. Знаєте, сьогодні я сказала Ролстону, що насправді думаю про його капітолій, але він мені не повірив: лише всміхнувся і сказав, що я дуже мила маленька дівчинка.
— Хіба ви не така?
— Яка?
— Дуже мила маленька дівчинка.
— Ні. Не сьогодні. Я змусила вас почуватися ніяково. Я це виправлю. Скажу, що думаю про вас, бо вас це таки хвилює. Я думаю, що ви розумний і надійний, і простодушний, і доволі амбітний, і це допоможе вам пробитися. І ви подобаєтеся мені. Я скажу батькові, що схвалюю його «праву» руку. Отже, як бачите, шефової доньки вам боятися не варто. Хоча буде краще, якщо я нічого не скажу батькові, тому що мою рекомендацію він може потрактувати геть навпаки.
— Чи можу я сказати вам лише одне, що думаю про вас?
— Звісно, скільки завгодно.
— Я думаю, було би краще, якби ви не казали мені, що я вам подобаюся. Тоді я мав би шанс на те, що це стане правдою.
Вона засміялася.
— Якщо ви це зрозуміли, — сказала вона, — то ми чудово поладнаємо. Тоді це зможе стати правдою.
Ґордон Прескотт з'явився в арці бальної кімнати зі склянкою в руці. Він був убраним у сірий костюм і гольф зі сріблястої вовни. Його хлопчаче обличчя було гладенько поголене і від нього, як і зазвичай, пахло милом, зубною пастою і свіжим повітрям.
— Домінік, люба! — заволав він, розмахуючи склянкою. — Привіт, Кітінґ, — додав він уривчасто. — Домінік, де ж ти ховалася? Я почув, що ти тут, і змарнував до біса часу, шукаючи тебе!
— Привіт, Ґордоне, — мовила вона доволі ґречно; у тихій ввічливості її голосу не було нічого образливого, але після високих ноток його захоплення, її тон видався пласким і вбивчо байдужим — наче два звуки змішалися в контрапункті навколо мелодичної лінії зневаги.
Прескотт не відчув цього.
— Люба, — сказав він, — щоразу, як бачу тебе, ти чарівніша і чарівніша. Хоча, здається, це неможливо.
— Усьоме… — зронила Домінік.
— Що?
— Усьоме ти кажеш мені це під час зустрічі, Ґордоне. Я рахую.
— Ти просто жартуєш, Домінік. Ти ніколи не була серйозна.
— О ні, Ґордоне. Щойно я мала дуже серйозну розмову з моїм приятелем Пітером Кітінґом.
Прескоттові помахала рукою якась пані й він скористався з нагоди, щоб із дурнуватим виглядом утекти. А Кітінґ утішено подумав, що вона ігнорувала іншого чоловіка, щоб продовжити спілкуватися з приятелем Пітером Кітінґом.
Коли він обернувся до неї, вона солоденько запитала:
— Містере Кітінґ, то про що це ми говорили?
А потім із надмірним зацікавленням подивилася на всохлу постать невисокого чоловіка, який закашлявся над келихом віскі.
— Що? — перепитав Кітінґ. — Ми говорили…
— О, тут Юджин Петтінґілл. Мій улюбленець. Я повинна з ним привітатися.
Вона підвелася, перетнула кімнату і, відхиляючись назад під час ходи, поквапилася до найбільш непривабливого з усіх присутніх старигана.