Минуло трохи часу, аж поки він нарешті роззирнувся навколо — і побачив, що не сам. За декілька кроків від нього на валуні сидів якийсь чоловік і дивився в долину. Чоловік, здається, був цілком поглинутим у споглядання, він не помітив хлопця. Він був високим і худорлявим, із рудим волоссям.
Хлопець підійшов до незнайомця, який обернувся до нього; його очі були сірі та спокійні; зненацька хлопець зрозумів, що вони відчувають те саме, і він може заговорити з ним так, як ніколи не розмовляв із незнайомими.
— Це ж усе несправжнє? — запитав хлопець, вказуючи вниз.
— Чому ж? Це все справжнє, — відказав чоловік.
— А це не декорації для зйомок фільму чи якийсь інший подібний трюк?
— Ні, це літні будиночки. Щойно добудовані. За кілька тижнів тут відкриється курорт.
— Хто їх побудував?
— Я.
— А як вас звати?
— Говард Рорк.
— Дякую вам, — сказав хлопець. Він знав, що пильні очі, звернені на нього, збагнули те, що він вклав у ці два слова. Говард Рорк схилив голову, підтверджуючи це.
Хлопець повів велосипед, спускаючись вузькою стежкою додолу, до долини і будинків унизу. Рорк провів його поглядом. Він ніколи досі не зустрічав цього хлопця і ніколи більше його не побачить. Він не знав, що дав комусь мужність подивитися в обличчя життю.
Рорк не міг второпати, чому саме його обрали будувати літній курорт у долині гір Монаднок.
Це сталося півтора року тому, восени 1933-го. Він почув про проект і пішов зустрітися з містером Калебом Бредлі, очільником великої корпорації, що купила ділянку в долині та провадила активну рекламну кампанію. Рорк вирушив до Бредлі з почуття обов'язку, без будь-яких очікувань, просто, щоб додати чергову відмову до довгого переліку попередніх. Він нічого не збудував у Нью-Йорку після храму Стоддарда.
Щойно увійшовши до кабінету Бредлі, він зрозумів, що про долину Монаднок краще забути, бо ця людина ніколи не підпише з ним контракт. Калеб Бредлі був пухкеньким коротуном із привабливим лицем і круглими плечима. Його обличчя здавалося розумним і хлоп'ячим; неприємно молодечим; йому могло бути і п'ятдесят, і двадцять: порожні сині очі зиркали хитро і знудьговано.
Але Рорк не міг викинути з голови долину Монаднок. Тому заговорив про неї, забуваючи, що розмови тут марні. Містер Бредлі зацікавлено слухав, але його зацікавленість, вочевидь, стосувалася не Роркових слів. Рорк майже відчував присутність когось третього у кімнаті. Містер Бредлі говорив мало, лише обіцяв подумати і зв'язатися з Рорком. Потім він сказав дещо дивне. Він поставив запитання, в якому не було ані схвалення, ані осуду, тому про його мету неможливо було здогадатися:
— Містере Рорк, це ви побудували храм Стоддарда?
— Так, — відповів Рорк.
— Дивно, що я сам про вас не подумав, — зауважив містер Бредлі.
Рорк пішов геть, розмірковуючи, як дивно було б, якби містер Бредлі подумав про нього.
А через три дні Бредлі зателефонував і знову запросив Рорка на зустріч. Рорк прийшов і познайомився зі ще чотирма чоловіками — членами правління товариства «Долина Монаднок». Вони були добре вбрані, з такими ж непроникними обличчями, як і в містера Бредлі.
— Будь ласка, повторіть цим панам те, що ви розповідали мені, містере Рорк, — люб'язно попросив Бредлі.
Рорк пояснив свій план. Якщо вони хотіли побудувати незвичайний літній курорт для людей зі скромними прибутками, — а про це йшлося в рекламних оголошеннях, — то мають зрозуміти, що найбільшим прокляттям бідності є відсутність приватності; лише дуже багаті чи дуже вбогі міські жителі можуть насолоджуватися літньою відпусткою; дуже багаті — тому що мають приватну власність, а дуже бідні — тому що нормально сприймають тисняву і запах тіл інших людей на громадських пляжах і танцювальних майданчиках; люди з хорошим смаком і невеликими прибутками не мають куди поїхати, якщо не люблять юрби. Звідки виникло переконання, що бідність прищеплює стадний інстинкт? Чому б не пропонувати людям місце, де на тиждень або на місяць за скромні гроші вони можуть отримати те, чого хочуть і потребують? Він бачив долину Монаднок. Це можна влаштувати. Немає необхідності руйнувати пагорби, підривати їх або розрівнювати поверхню. Потрібен не величезний, наче мурашник, готель, а маленькі будиночки, віддалені один від одного, кожен — наче заміська резиденція, курорт, де люди можуть зустрічатися з іншими, або й ні — якщо не захочуть. Не один басейн, де пануватиме тиснява, як в акваріумі на рибному ринку, а багато окремих невеличких басейнів, стільки, скільки компанія захоче — він може пояснити, як це зробити досить дешево. Не тваринна ферма тенісних кортів із загонами для ексгібіціоністів, а багато опрічних тенісних кортів. Не місце, до якого їздять заради «вишуканого» товариства і де один раз на два тижні можна зустріти власного чоловіка, а курорт для людей, які щасливі у своєму власному товаристві та які здатні насолоджуватися спокоєм.
Члени правління слухали його мовчки. Він зауважив, як час від часу вони обмінюються поглядами. Він був цілком упевненим, що такими поглядами обмінюються люди, які ледве стримуються, щоб не розреготатися промовцю в лице. Але, схоже, він помилився, тому що два дні по тому з ним підписали контракт на будівництво літнього курорту в долині Монаднок.
Він зажадав, щоб містер Бредлі поставив свій підпис на кожному ескізі, що виходив із креслярні; він не забув храм Стоддарда. Пан Бредлі погоджувався, підписував, схвалював; він погоджувався на все і все схвалював. Здавалося, він радіє, що Рорк може працювати так, як йому заманеться. Але ця послужливість мала особливий тон — містер Бредлі наче заспокоював вередливе дитя.
Рорк мало дізнався про Бредлі. Казали, що він заробив свої статки на торгівлі нерухомістю під час буму у Флориді. Його власна компанія, здавалося, володіла необмеженими фінансами, а серед її акціонерів згадували прізвища багатьох вельми заможних людей. Рорк ніколи з ними не бачився. Четверо джентльменів із ради правління з'являлися лише зрідка, ненадовго зазирали на будівельний майданчик, але не виявляли особливої зацікавленості. Містер Бредлі ніс повну відповідальність за все — але, якщо не враховувати контролю за дотриманням бюджету, не придумав нічого ліпшого, як цілком перекласти цю відповідальність на Роркові плечі.
Упродовж наступних півтора року в Рорка не було часу цікавитися містером Бредлі. Він виконував своє найбільше замовлення.
Увесь рік Рорк жив на будівельному майданчику, у квапливо збудованій хатинці на голому схилі пагорба — це була дерев'яна тимчасова халупа з ліжком, пічкою і великим столом. Його колишні креслярі знову почали працювати для нього, деякі покинули краще оплачувану роботу в місті, щоб оселитися в будівельних вагончиках і наметах та працювати в простих дерев'яних бараках, що слугували за архітектурне бюро. Роботи було стільки, що ніхто з них навіть не думав про те, щоб витрачати зусилля на облаштування вигод. Значно пізніше, пригадуючи цей час, вони розуміли, що були позбавлені комфорту; і вони не могли в це повірити — тому що рік у долині Монаднок залишився в їхній пам'яті як дивовижний час, коли земля перестала обертатися, і вони півтора року жили у весні. Вони не згадували снігу, замерзлих брил землі, вітру, що зі свистом вривався в щілини бараків, тонких ковдр на армійських нарах і задубілих пальців, які щоранку доводилося гріти над вугільною пічкою, щоб можна було впевнено тримати олівець. Вони пригадували лише відчуття весни — свою реакцію на перші паростки трави, перші бруньки на гілках дерев, першу блакить неба, — радість, від якої хотілося співати і яка виникла не завдяки зіллю, деревам чи небу, а завдяки почуттю великого почину, тріумфального поступу, впевненості звершення, що його ніщо не може зупинити. Це була радість не від листя і квітів, а від риштувань, екскаваторів, кам'яних плит і скляних блоків, що здіймалися над землею, радість, яку вони черпали у відчутті власної молодості, руху, мети, досягнення.