Зараз він застав Дейвіса у поганому гуморі — той люто жував сигарету й одночасно олівець. Кітінґ не мав потреби розпитувати. Він просто схилив своє приязне обличчя над Дейвісовим плечем. Тім виплюнув сигарету і вибухнув обуренням. Йому щойно повідомили, що доведеться сьогодні ввечері попрацювати понаднормово, вже втретє за тиждень.
— Сидіти тут допізна бозна скільки! Маю закінчити цю чортівню сьогодні ввечері! — він грюкнув по розкладених перед ним аркушах. — Поглянь! Щоб це закінчити, піде купа часу! Що мені робити?
— Це тому, що ти тут найкращий, Тіме, і ти їм потрібен.
— До біса це! У мене сьогодні побачення з Елен! Як я можу його відмінити? Утретє! Вона мені не повірить! Сама сказала минулого разу! Це кінець! Я йду до його вельможності Ґая і скажу йому, куди він має запхнути ці проекти і цю роботу! З мене досить!
— Зажди, — сказав Кітінґ, присуваючись до Тіма. — Зажди! Є інший варіант. Я закінчу їх замість тебе.
— Що?
— Я залишуся. Закінчу це. Не бійся. Ніхто не помітить різниці.
— Піте, справді?
— Атож. Я не маю що робити ввечері. Ти лише зачекай, поки всі розійдуться, потім утечеш.
— О Боже, Піте! — Дейвіс зітхнув, спокушаючись. — Але послухай, якщо хтось дізнається, мені клямка. Ти ще новачок для цієї роботи.
— Ніхто не дізнається.
— Піте, я не можу втратити роботу. Ти знаєш, що не можу. Елен і я, ми збираємося незабаром одружитися. Якщо щось станеться…
— Нічого не станеться…
По шостій Дейвіс крадькома вийшов із порожньої креслярні, а Кітінґ залишився за столом.
Схилившись під самотньою зеленою лампою, він побіжно оглянув спорожнілий простір трьох довгих кімнат, на диво тихих після денного галасу, і відчув, що володіє ними, що володітиме ними так само впевнено, як олівець рухається у його руці.
Закінчивши о пів на десяту креслення, юнак охайно поскладав їх на Дейвісовому столі і вийшов із контори. Він прямував вулицею, сяючи від приємного відчуття, наче після хорошого обіду. Несподівано його кольнуло усвідомлення власної самотності. Він повинен був поділитися цим сьогодні увечері. Але в нього нікого не було. Уперше він пошкодував, що в Нью-Йорку немає матері. Вона залишилася в Стентоні, очікуючи дня, коли він зможе прислати по неї. Він не мав куди йти ввечері, крім як до респектабельного маленького пансіону на Двадцять восьмій західній вулиці, де винаймав чисту, маленьку і душну кімнатку на третьому поверсі. У Нью-Йорку він познайомився з багатьма людьми, багатьма дівчатами, з однією навіть провів приємну ніч, хоч і не міг пригадати її імені; та нікого з них він не хотів бачити. І тут він згадав про Кетрін Гейлсі.
Він надіслав їй телеграму ввечері після випускного і відтоді забув про неї. Зараз він хотів її бачити, і це бажання охопило його сильно і раптово, щойно дівоче ім'я виринуло в пам'яті. Заскочив до автобуса, що прямував до Грінвіч-Віллідж, виліз нагору і, самотньо сидячи на передньому сидінні, кляв на всі заставки світлофори, коли на них спалахувало червоне світло. Так було завжди, коли йшлося про Кетрін, і він невиразно дивувався, що ж із ним коїться.
Він познайомився з Кетрін рік тому, в Бостоні, де вона жила зі своєю матір'ю-вдовою. Під час першої зустрічі вона видалася йому недалекою домосидою, без жодних привабливих рис, окрім чудової усмішки, якої було замало, щоб запрагнути побачити її знову. Наступного вечора він їй зателефонував. Серед безлічі дівчат, з якими він приятелював у студентські роки, вона була єдина, з ким він обмежився лише кількома цілунками. Він міг мати будь-яку дівчину і знав про це; він знав, що може мати Кетрін; він хотів її; вона любила його і просто зізнавалася у цьому, відкрито, без страху чи соромливості, нічого не просила, нічого не очікувала; а він цим чомусь не скористався. Він пишався дівчатами, з якими зустрічався тоді — найгарнішими, найпопулярнішими, найкраще вбраними, і його тішила заздрість однокурсників. Він соромився безтурботної неохайності Кетрін і того, що жоден інший хлопець не глянув би на неї двічі. Але він ніколи не був щасливіший, ніж тоді, коли брав її з собою на танці, влаштовані студентським братерством. Він переживав бурхливі закоханості, присягаючись, що не зможе жити без тієї чи тієї дівчини; іноді він не згадував про Кетрін тижнями і вона не нагадувала про себе. Але він завжди повертався до неї несподівано і незбагненно для себе, як і цього вечора.
Її мати, лагідна тендітна вчителька, померла минулої зими. Кетрін перебралася в Нью-Йорк до дядька. На деякі її листи Кітінґ відповідав одразу, на якісь — через кілька місяців. Вона ж завжди відповідала негайно і ніколи не писала протягом його затяжних мовчанок, терпляче очікуючи звістки. Він відчував, що ніщо не може її замінити. Уже в Нью-Йорку, де до дівчини можна було приїхати автобусом чи зателефонувати, він не згадав про неї жодного разу протягом місяця.
Йому не спадало на думку, коли він поспішав до неї зараз, що треба попередити про візит. Він ніколи не хвилювався, чи застане її вдома. Він завжди з'являвся, як оце зараз, і вона завжди була вдома. Цього вечора теж.
Вона відчинила йому двері квартири на верхньому поверсі витіюватого, проте занедбаного брунатного будинку.
— Привіт, Пітере, — промовила так, наче бачила його вчора.
Стояла перед ним надто маленька, надто тендітна для свого одягу. Закоротка, але заширока чорна спідниця теліпалася навколо стрункої талії; грубий комірець хлопчачої сорочки перекосився набік, відкриваючи опуклу тонку ключицю; рукави були занадто довгі для її тендітних рук. Вона дивилася на нього, схиливши голову набік; її каштанове волосся було недбало зібране на потилиці, але скидалося на стрижку, легку й пухнасту, наче безформний німб навколо обличчя. Сірі очі, великі й короткозорі, дивилися на Кітінґа, вона повільно всміхнулася блискучими губами, ніжно та чарівливо.
— Привіт, Кеті, — сказав він.
Відчув спокій. Відчув, що йому нема чого боятися, ані в цьому будинку, ані деінде. Він приготувався пояснити, скільки справ було у нього в Нью-Йорку, але пояснення видавалися зараз недоречними.
— Дай мені свого капелюха, — сказала вона, — і будь обережним із цим стільцем, він не надто стійкий, у вітальні є кращі, заходь туди.
Вітальня, зауважив він, була скромна, та водночас вишукана, демонструючи на диво добрий смак господаря. Він зауважив бібліотеку; дешеві полиці аж до стель заставлені цінними виданнями; книжки позапихали недбало, їх і справді читали. Він помітив над охайним, пошарпаним столом гравюру Рембрандта, поплямовану і пожовклу, що її, либонь, знайшов у крамниці лахмітника знавець, який ніколи з нею не розлучиться, хоча кошти, що можна було б виручити від її продажу, вочевидь, йому не зашкодили б. Стало цікаво, хто ж її дядько, але не запитав про це.
Стояв, розглядаючи кімнату, відчуваючи присутність дівчини за спиною, насолоджуючись упевненістю, яку він так рідко відчував. Потім повернувся, обійняв і поцілував її; дівочі вуста поступливо та гаряче зустріли його губи; вона не відчувала ні страху, ні хвилювання, — надто щаслива, щоб потрактувати цей поцілунок інакше, ніж щось природне.
— Боже, я сумував за тобою, — сказав він, знаючи, що це справді так, щодня від їхньої останньої зустрічі та найбільше, можливо, у ті дні, коли не думав про неї.
— Ти не дуже змінився, — сказала вона. — Трошки схуд. Тобі пасує. Пітере, ти будеш дуже привабливий, коли тобі виповниться п'ятдесят.
— Звучить не зовсім як комплімент.
— Чому? О, ти про те, що я не вважаю тебе привабливим зараз? Але ж це не так.
— Ти не повинна казати мені це навпростець.
— Чому б і ні? Сам знаєш, що ти гарний. Але я думала про те, який ти будеш у п'ятдесят. Ти матимеш сивину на скронях та носитимеш сірі костюми — минулого тижня я бачила один у вітрині й подумала, що це саме такий — і ти станеш видатним архітектором.
— Ти справді так думаєш?
— Авжеж, — вона не підлещувалася. Вона, здається, навіть не усвідомлювала, що це лестощі. Вона просто вказувала на факт, надто очевидний, щоб на ньому наголошувати.