— Про що саме? — задля годиться питає Зося.
— Ти вчишся в одному класі з Агатою?
— З якою Агатою? — і вона зовсім не вдає, наче не розуміє, бо в цю мить Зося справді не знає жодної Агати.
— Ну, ти ж із 2-Б?
— Так.
— Здається, у твоему класі є Агата. Та, що весь час у чорному.
— А-а-а, так…
— Ти можеш мене з нею познайомити? — видушує він, і помітно, що це зізнання приносить йому полегшу.
Першої миті Зося машинально роззирається коридором. Вона завжди робить те, про що її прохають. Але раптом до неї доходить, що саме сказав Патрик. Серце зупиняється на якусь секунду, а тіло пронизує холод. Спершу хоче сказати: «Ні!» Але Зося не здатна вимовити жодного слова. Найважливіше для неї зараз — не розплакатися. О ні, вона не подарує йому такої втіхи! Не сьогодні, та й узагалі ніколи. Тож дівчина лише роблено посміхається.
— Звичайно. Коли захочеш! — обіцяє вона, водночас присягаючись собі, що ніколи нічого для цього не зробить.
На щастя, Патрик не каже «зараз», і вона може сама обрати відповідний момент. А він? Задоволений, може, навіть щасливий? Привітно посміхається. Посміхається до неї.
Зося стоїть, мов їй заціпило. В очах потемніло, у голові паморочиться. І хоча в цьому немає її провини, вона соромиться. Їй соромно перед собою, що так легко дала себе ошукати. Та чи йдеться про обман? Вони ж узагалі не говорили про неї. Увесь час розмовляли про сторонні речі: школу, театр, книжки. Їм так приємно гомонілося, авжеж, але ж ніхто нікому нічого не обіцяв. Вона все вигадала сама, це було лише її бажання, яке раптом матеріалізувалося. Хто ж завинив? Лише вона. У неї в цьому великий досвід. Таке з нею відбувається постійно.
Зося йде коридором, мов задерев’яніла, мов закута в обладунки. Іде до свого класу. Навіть не знає, який зараз урок, зрештою, яка різниця. Якби вона була сміливішою, то пішла би геть зі школи і йшла, ішла вперед, світ за очі. Та вона цього не зробить, принаймні не тепер. Перед собою бачить спину Агати. Ну, чому саме її? Поспішає за нею й підходить до кабінету біології. Там уже сидять її однокласники. Зося відвертається від них і дивиться у вікно. Що вона там бачить? Зося й сама не знає. Вона нізащо не наважилася би глянути нікому в очі, бо кожен відразу зрозумів би її розчарування, сором, якого їй не позбутися довіку.
А тоді вона отримує першу в житті одиницю, і клас вітає це шаленими оплесками, а вчителька — подивом. Мабуть, на перерві це обговорюватиме вся учительська. Та Зосі начхати. Навіть розмови з батьками вона не боїться. Може, узагалі їм не казати? Зі школи дівчина виходить якась інша й чудово це усвідомлює. Вона ще не розуміє, у чому полягає ця зміна, невтямки їй, що ляпас, завданий незумисне тим, кого вона так необачно покохала, схожий на те, як недосвідченого плавця штовхають у воду. І тепер він або навчиться плавати, або потоне.
Коли за два тижні Патрик нарешті заговорить до неї в коридорі й запитає про Агату, Зося, не змигнувши оком, дуже природно скаже давно заплановане:
— Вона сказала, що вже має молодшого братика.
Ото й усе.
Він засмучений, і її це зовсім не тішить. Навіть стає трохи шкода, що вона так його обламала. Та зрештою, задоволення від першої в житті помсти перемагає, і Зося насолоджується цим із цікавістю новачка.
За три тижні у вересні відбувається найважливіша шкільна дискотека, поєднана з посвятою в першокласники. Кожен клас готував коротку програму, а третьокласники знущалися з наймолодших. Позаяк рік тому жертвою були вони, усім кортіло дізнатися, що ж вигадає третій клас. І це й стало родзинкою вечора. Дискотека, діджей, стіл, підготований першокласниками — усе це було кволим додатком до посміховиська, яке влаштовували першачкам третьокласники.
Цьогорічної посвяти всі побоювалися. Ішлося про те, щоб налякати салаг якомога дужче. Другі класи розповідали про це зі знанням справи, змальовуючи жахливі, мало не пекельні муки, які очікують їхніх молодших товаришів, і страхаючи їх більше, ніж потрібно. Забава мала бути суперова, шкода, що з батьками й учителями, але то дрібниці.
Завданням старост було отримання письмової згоди кількох батьків із кожного класу на те, щоб вони прийшли й стежили за порядком під час урочистості. Формальність, але без цього не обійдешся. Відсутність підписаних заяв означала заборону участі в забаві. Згоду треба було принести до канцелярії щонайпізніше за два дні до вечора, тобто в середу.
Якби Клаудія не пропускала зборів шкільного самоврядування, якби не переймалася лише власними проблемами, якби погодилася переглянути Зосині минулорічні нотатки, якби хтось запитав у неї, чи вона це зробила… Може, їй і вдалося б не облажатися.
Тим часом надійшла п’ятниця, вечір, і всі в чудовому настрої почали прибувати до школи. На дверях стояла одна з учительок разом із фізкультурником і перевіряла, з якого класу той чи інший учень. Таким чином гурт тих, кому заборонили з’являтися на дискотеці, збільшувався. Усі з 2-Б чекали на Клаудію, щоб згадати її «незлим тихим словом». Вибираючи її задля жарту, вони не передбачили того, що все обернеться проти них. Схоже, що й учителька допетрала, що й до чого, бо того вечора вона взагалі не прийшла. І тоді вони зрозуміли свою помилку.
Їм просто зачинили двері перед носом. Вони відчули розчарування й лють. Усім хотілося сказати Клаудії, що вони про неї думають, причому вживаючи найвульгарніших слів. Але нарікати можна було хіба що на себе.
Вони поставили не на ту конячку, щоб допекти вчительці.
Кажуть, учитися ніколи не пізно.
Учителі англійської змінювалися, наче в калейдоскопі. Лише у вересні їх було аж троє. Марек став четвертим.
— Привіт, я Марек! — сказав він, входячи до класу.
Просто Марек.
— Марек… — зітхнули дівчата.
Хлопці спершу їхнього ентузіазму не поділяли, та після уроків виявилося, що Марек приїжджає до школи мотоциклом, і в них відразу знайшлася спільна тема.
Марек був високим зеленооким блондином із білозубою посмішкою. Одягався із недбалою вишуканістю, проте як на школу, то просто супермодно, круті фірмові черевики, джинси «Левіс», картата сорочка й коротка шкіряна куртка-косуха.
— Шкода! — голосно зітхнула Клаудія, думаючи про день, коли їм доведеться попрощатися, бо він явно не за горами.
Марек був дещо цинічним, але дуже класним учителем англійської, щоправда, із досить незвичним акцентом. Багато хто в класі ходив на додаткові уроки англійської, тож щодо акценту в усіх були різні думки. Марек повільно, але вперто, намагався їх виправляти. Він виявився дуже послідовним і вимагав виконання всіх своїх завдань. Жодного разу не підвищив голосу на уроці й пояснював усе тричі, але не більше.
— Після третього разу навіть корова зрозуміє, — заявив він, не уточнюючи, кого, власне, має на увазі.
Його уроки всім подобалися, завдання надсилав електронкою і йому завжди можна було написати про свої проблеми. Учні слухали англійські пісні й вивчали таким чином різні круті словечка.
З англійської Агата була найкращою в класі, проте ніколи цим не вихвалялася. Марек відразу це помітив і оцінив. На кожному уроці по декілька разів звертався до неї із запитаннями. Звісно, лише тоді, коли ніхто більше не міг відповісти, але всі це відразу зауважили. Вона йому подобалася. Більше, ніж будь-хто інший. Найпізніше це помітила сама Агата. Але в таких справах вона й досі була страшенно наївною, у неї ніколи не було хлопця, бо хто б наважився зустрічатися з такою. Вона взагалі намагалася уникати людей, навіть подруг не мала. Ніхто не знав, де і як вона проводить дозвілля, зрештою, нікого це й не обходило. Аж дотепер.
У п’ятницю англійська в групі Агати й Клаудії була останнім уроком. Того дня Агата абсолютно випадково зіштовхнулася у дверях із Мареком. Той глянув на неї, усміхаючись, і запитав: