Почала шукати натхнення на другому поверсі, серед канцтоварів. Проте єдине, на що натякав увесь асортимент відділу, то це на минущість. Календарі на будь-який смак, різного розміру й товщини оточували, здавалося, звідусіль. І раптом Лінка вгледіла календар із п’ятдесятьма двома репродукціями творів мистецтва, по одній на кожен тиждень. Поруч — інформація про художника й картину. Визолочені по краях, ледь кремові сторінки. І палітурка, що нагадувала стару, ледь потерту шкіру. Із замочком на магнітику. Побачивши таке диво, Лінка відчула, як закалатало серце, а коли уздріла ціну, серце аж затріпотіло, бо календар коштував майже двісті злотих. Дівчина швиденько подумки перелічила свої заощадження. Трохи назбиралося, бо завдяки праці в пана Антонія їй вдалося непогано заробити. Віднедавна він навіть попрохав, щоб вона приходила щодня й проводила з ним кілька годин. Пан Дарек не заперечував, навпаки! Вручаючи їй платню, сказав, що завдяки їй батько пожвавішав, і взагалі, атмосфера вдома виразно покращилася. Отож у Лінки була досить значна базова сума, як висловився б який-небудь економіст. Але ж треба було ще дати мамі гроші за ліцей та повернути Адамові борг… Ліцей не чекатиме, але, може, Адам… Попрохала касирку відкласти календар, бо він був єдиний, і помчала додому. Єдина надія, що Адам погодиться.
Цікаво, а куди всі поділися? Може, вийшли? Світло не горіло, а двері до вітальні були зачинені.
— Агов, є хтось удома? — погукала Лінка. І тоді зі спальні почулося якесь шарудіння й придушений сміх. За мить двері відчинилися й на порозі з’явилася мама.
— А що ти тут робиш о цій порі? — поцікавилася вона. — Ти ж мала повернутися ввечері.
— О якій такій порі? А де Кай? І Адам? Мені треба в нього дещо запитати.
Що це з мамою? Виглядала вона якось дивно.
— Кая забрала бабуся й вони пішли по крамницях. Вона вирішила купити йому щось із гарного одягу на Різдво. А Адам…
— Привіт, — озвався той із-за маминої спини. На ньому було якесь вбрання, що, висловлюючись мовою театру, порушувало глядацьку перцепцію. Та все ж Лінка зрозуміла, що то була сорочка, але вбрана навиворіт.
— Гм, — Лінка замалим не вибухнула сміхом. — Я не хотіла вам заважати. Зараз піду, от тільки…
— Ми спали, — Адам вдав, наче позіхає. — А що ти хотіла?
— Ну… це особиста справа, — багатозначно глянула на нього Лінка.
Адам почалапав за пасербицею на кухню. Лінка сіла біля столу, глянула на вітчима поглядом пораненої лані, а тоді пояснила суть проблеми. А що той здавався дещо присоромленим, то дівчина знала, що він, найімовірніше, погодиться. Так і сталося.
— Може, я просто скасую тобі цей борг? Замість різдвяного подарунка.
Лінці стало трохи прикро. Не тому, що вона була жадібна, просто в ній наче прокинулася велика дитина. Минулого року Адам подарував їй фотоапарат, найкращий, найбажаніший подарунок на світі. Може, це й була гарна ідея із цим боргом, тим більше в її скрутній матеріальній ситуації, але… Вона просто любила отримувати подарунки. Що вдієш, не можна мати всього відразу. І все ж Лінка зізналася собі, що це вирішило її передсвяткові проблеми. Дає можливість купити подарунок Адріанові, а що стосується мами, то дівчина пригадала, що десь має купон на знижку в одній із популярних мереж магазинів. Купон подарувала їй колись Інес, у якої не було жодної потреби користуватися тридцятивідсотковою знижкою.
Дорогою до «Емпіка» Лінка ще встигла подумати, що сама щойно отримала подарунок, якого не сподівалася. Може, між мамою й Адамом знову все буде, як раніше? Може… Вона навіть мріяти про таке боялася, щоб, бува, не зурочити.
«І що тут вибрати?» — думала Лінка, роздивляючись сорочки, блузки, светри, усе дібране за кольорами, новеньке, спокусливе. До крамниці увійшов якийсь чоловік, мабуть, шукав подарунок для дружини, і відразу попрямував у бік білизни. Ні, ну не можна ж купити матері труси! А може, це? Нічна сорочка, срібляста, прикрашена делікатним мереживом? Глянула на ціну, відняла тридцять відсотків, навіть не дуже дорого. Підійшла до каси.
— Перепрошую, у мене є такий купон на знижку.
— Знижки не додаються, — відказала огрядна блондинка за касою.
— Як це — не додаються?
— Ми не додаємо знижок за купонами до інших знижок.
— Але ж ця сорочка не уцінена.
— Уцінена, — відповіла касирка. — Усі товари переоцінено на десять відсотків з нагоди новорічних свят. Отож у вас виходить десятивідсоткова знижка.
— Але купон на тридцять процентів.
— Я ж пояснила, що це не враховується. Купони діють лише на той товар, який не було уцінено.
— А де його можна знайти? — поцікавилася Лінка якомога ввічливіше.
— Та я ж кажу, що всі товари… — касирка позіхнула. — Приходьте з купоном тоді, коли не буде переоцінок.
— Але купон діє лише до кінця року.
— Тут я вам нічим не допоможу. То що — купуєте?
— Купую, — кивнула Лінка. Нічого не вдієш, дешевше вона тут нічого не знайде.
Вона чекала на нього від самого світанку, навіть раніше. Власне, від учорашнього вечора чи попереднього ранку, та насправді — добрячих кілька місяців. Тепер Лінка розуміла, що таке очікування, і чому воно таке приємне. Усе, що потрапляло в поле її зору, кожна вулиця, кожне дерево, яке вона проминала, чекали разом з нею. Лінка помішувала ложечкою чай, і цей чай був наче обітницею всіх чаїв, які вони невдовзі питимуть разом. У сріблястому дзеркалі ложечки відбивалося усміхнене Лінчине обличчя. Коли на небі з’являлося сонце — то була гарна прикмета. І те, що не падав сніг, теж віщувало, що все має бути добре. Усе сприяло тому, щоб Адріанів літак безпечно приземлився й не запізнився. Лінка по-іншому мила голову, інакше вибирала одяг. Зазвичай вона не переймалася своїм гардеробом, але нині… Нарешті, ще в піжамі, подалася радитися. Мама з Адамом шепотілися за столом, може, цілувалися? «Навіть удома годі почуватися вільно», — подумала Лінка, проте усміхнулася, спершу до себе, потім матері й вітчимові. У цей день життя здавалося їй прекрасним.
— Ця чи оця? — і простягнула двоє плічок із блузками.
— Ця! — одночасно вигукнули мати із Адамом, проте показували вони на різні речі.
— Чудово, дуже ви мені допомогли, спасибі! — засміялася Лінка. — Мамо, чому ця?
— Вона тобі личить, блакитний колір гармоніює із твоїми очима, ти в ній така романтична.
— А ти? — Лінка обвинувально тицьнула пальцем в Адама, наче підозрюючи якийсь підступ.
— Та годі тобі, — вітчим удав, що терміново мусить долити собі кави. — Не знаю. Зрештою, яка різниця, він же не на блузку дивитиметься.
— Але ти вибрав цю.
— Ну… вона якась така… — затнувся Адам. — Ну…
— Мабуть, чорніша, — засміялася мама. — А може, тому, що в неї більший викот? Чоловіки передусім дивляться саме на це!
Адам завзято розмішував ложечкою каву, до якої так і не поклав цукру.
— Окей, — зрозуміла Лінка.
Повернулася до кімнати й повісила блакитну блузку до шафи. Чорніша й більший викот. Що ж, нехай.
Вона знала, о котрій прибуває Адріан, бо запитала в його батька. Той трохи здивувався, що Лінка нічого не знає, але та викрутилася, мовляв, у неї були проблеми з інтернетом. Батько сказав, що це навіть добре, що Адріана зустріне Лінка, бо в нього чергування, і він не зможе приїхати до аеропорту. Лінка не знала, чому кілька днів тому Адріан написав їй лише кілька рядків, повідомляючи, що приїде 24-го грудня, без будь-яких подробиць. Може, він настільки був зайнятий приготуванням до від’їзду, що просто не забивав собі цим голову? Зрештою, він же знає, що Лінка у Варшаві й чекає на нього. І хоча вона й намагалася все пояснювати логічно, таки відчувала неспокій. Проте вона сподівалася, що все буде добре. О сьомій ранку надіслала Адріанові есемеску, він точно мав її прочитати, бо літак лише о дванадцятій, тобто о першій за польським часом. Дивно: на неї хлопець теж не відповів. Ну, нічого, вона влаштує йому несподіванку. Поїде до аеропорту, адже завжди можна передумати й повернутися додому…