Цього разу Лінка без проблем доїхала на «Окенце». Згадалося, як півроку тому вона ледве встигла, як бігла в його бік. І те, що прошепотіла йому, теж згадалося. Коли це було? Здавалося, що відтоді минули століття. В аеропорту, як і тоді, було гамірно, людей було чи не більше, ніж півроку тому. Воно й не дивно, у святвечір кожен хоче бути із близькими, люди з’їжджаються із цілого світу… Лінка зупинилася біля табло прильотів. Ні! Літак запізнювався, та ще й аж на сорок хвилин. І що тепер робити? Зазирнула до якоїсь кав’ярні, але ціни здалися їй настільки високими, що дівчина сіла в залі очікування й розгорнула книжку. Та це не надто допомогло, бо Лінчин погляд, здавалося, блукав десь безкраїми просторами, шукаючи маленької цятки — літака, у якому сидів Адріан. Вона намагалася читати, утупившись у першу-ліпшу сторінку. Але від прочитаного в голові не залишалося геть нічого, немовби перед нею були якісь безглузді, випадково дібрані слова.
Підвела голову й глянула на юрбу. Лінка любила дивитися на чужі зустрічі, це було так романтично. Спостерігати, як люди йдуть із валізками, такі втомлені, пом’яті, іноді не впевнені, чи на них хтось чекає. Навіть, якщо знають, то не ймуть віри, доки погляд не вихопить у натовпі знайому постать. Тоді обличчя подорожнього прояснюється, очі розширюються й починають блищати. Причому не конче в закоханих. Лінка бачила батька, що чекав на сина, який повертався звідкись з Ірландії чи Англії. Дорослий хлопець у бейсболці кинувся татові на шию, мов дитина. Бачила подружок, які ще не вийшовши з аеропорту, заходилися пліткувати, літнього чоловіка, котрий зустрічав дружину термосом із чаєм, бізнесові зустрічі (це було трохи дивно, бо ж свята, та дехто вочевидь продовжував працювати) — елегантних добродіїв у ділових костюмах і вбраних у піджаки жінок, які тримали в руках таблички з написами «Містер Траскальський» або «Місіс Лорейн Вайт». Звісно, закоханих пар теж не бракувало. А потім, прочекавши ці сорок хвилин і виструнчившись біля дверей, які постійно відчинялися, пропускаючи нових і нових пасажирів, Лінка нарешті побачила Адріана. Усі сорок хвилин вона уявляла собі, як це виглядатиме. Він виходить, бачить її, відкриває обійми й біжить. Та ні, у нього ж валізки. Отже, так: тягне всі ці валізи, та побачивши Лінку, кидає їх, звідти випадають різдвяні подарунки в паперових торбинках, розмальованих святими Миколаями, а він обіймає її так міцно, що аж дух перехоплює. І шепоче на вухо, як сумував за нею. Або ні, спершу цілує.
Адріан вийшов лише з однією валізкою, якийсь такий утомлений, наче змалілий. Не біг, просто підійшов.
— Привіт, — сказав він, і це пролунало якось невпевнено. Шорстко. Порожньо. Жодних обіймів, поцілунків, він просто стояв перед нею. І хоча валізу поставив, то Лінки навіть не торкнувся.
— Привіт, що сталося? — Лінка перевела подих. Їй раптом захотілося пити, у горлі геть пересохло.
— Я втомився. Не знав, що ти прийдеш. Думав, що по мене приїде батько. Я не чекав…
Лінка подумала, що він не виглядає приємно здивованим. Швидше навпаки.
— Підемо? — запитала.
— Так, ходімо на зупинку.
— Добре.
Відразу під’їхав 175 автобус і принаймні якийсь час можна було вдавати зайнятих посадкою, купуванням квитків у водія, вибором місця. А тоді запала мовчанка, яку порушували хіба що поодинокі фрази про приліт (літак запізнився), крісла в літаку (незручні), погоди на свята (похмура й дощова). Лінці здавалося, що вони спілкуються крізь плексиглас, клятий пластик, крізь який нічого не чутно, та й видно ледь-ледь. Вони вже майже доїжджали до центру, а Лінка досі не могла сказати: «А ти нітрішечки не змінився» в очікуванні на таку саму відповідь. Бо Адріан змінився, і разом із цим між ними теж усе змінилося. Ніколи раніше не траплялося, щоб їм не було про що говорити. Щоб він так мовчав. І що тепер буде? Вийдуть, і кожне піде у свій бік?
— Що трапилося? — знову запитала вона. Але й цього разу не дочекалася відповіді. Адріан потупився, глянув на свої черевики, зрештою, класні й нові, якісь фірмові, а тоді сказав:
— Я… Пробач, але я приїхав ненадовго, відразу після свят повертаюся. Не знаю, чи зможемо ми зустрітися, мої батьки мають плани, завтра їдемо до тітки, а нині… нині ж святвечір…
— Тобто ти хочеш мені сказати, що не матимеш для мене часу ані сьогодні, ані взагалі, так?
— Мені дуже прикро, але так вийшло, — він продовжував уникати її поглядом. — Не сердься. Уже четверта, до столу сідаємо о шостій, а мені треба ще переодягтися.
Автобус зупинився. Адріан підвівся.
— Я вже вийду. Звідси мені ближче пішки з валізою. А це тобі, — і тицьнув їй до рук якийсь пакуночок.
Лінка розірвала папір. Усередині виявилися шкарпетки з оленями. І формочки для вирізання різдвяного печива у формі ялинки. «Невже ти коли-небудь бачив, щоб я пекла тістечка?» — подумала Лінка й відчула, як її сповнює злість. Гаразд. Зараз вийде біля «Емпіка» і ще встигне повернути календар. Нічого собі! Часу в нього для неї немає! Ні — то й ні. Вона точно не нав’язуватиметься!
Розтерши сльози по щоках (добре, що морозу немає, принаймні шкіру вона собі так не зіпсує), Лінка прямувала рішуче, чітко карбуючи кроки, вуста стиснула в рисочку, здавалося, вона чудово панує над ситуацією. Проте не встигла вона дійти до торгового центру, як очі несподівано наповнилися сльозами, і Лінка більше нічого не бачила. Звідки в людині стільки води? Добре, принаймні, що вона не вручила свого подарунка першою, ото була б дурепа! Зітхнула і, намагаючись не втрачати самовладання, стала в чергу до каси «Емпіка».
— Я б хотіла повернути цей календар, — сказала вона, силкуючись посміхнутися. — Виявилося… що в цієї людини… вже є інший.
Молодий продавець глянув явно співчутливо. Воно й не дивно: Лінка знала, що очі в неї почервоніли, а туш напевне розмазалася.
— Дайте, будь ласка, чек, — мовив продавець.
— Чек?
— Так, повернення приймаються лише із чеком.
Хай йому грець, вона про таке й не подумала. Купуючи подарунок, Лінка точно отримала той чек і відразу ж викинула як непотріб.
— Але я купила його тут, — тільки й видушила вона.
— Мені дуже шкода, без чека нічого не можна зробити.
Лінка знову відчула, як сльози набігають на очі, тож лише кивнула головою, узяла календар і вийшла. Нічого, вона ще подумає, що з ним зробити.
— Що сталося? — запитала мама, відчиняючи їй двері. Підперезалася якимсь старим фартухом, звідки вона його тільки й витягла? Фартух запрошував приготувати щось, спокушаючи величезною тарілкою спагеті з томатним соусом, унизу виднів рецепт, а серединою звивався напис «Spaghetti Master».
— Невже спагеті готуємо? — Лінка намагалася пожартувати, щоб якось приховати свій стан. — Гарненький фартушок, звідки він у тебе?
— Адам купив мені колись на Різдво, — посміхнулася мама.
— О, це дорожче за діаманти!
— Розумієш, чоловіки не дуже вміють вибирати подарунки. Власне, мій досвід показує, що в цьому плані вони геть безнадійні.
І тоді Лінка знову розплакалася.
— Розповідай, що трапилося! І не лий сльози до миски, бо тісто на вушка мені зіпсуєш!
Боже мій, мати власноручно ліпить вушка! Справжній тобі Армагедон. Якщо бабуся приїде на святвечір, то нізащо не повірить.
— І що ти збираєшся робити? — спитала мама.
— А що я можу зробити? — Лінка м’яла в руках кульку тіста.
— Можеш нічого не робити й весь час страждати, не знаючи, у чому справа. Із того, що ти розповіла, я зрозуміла, що він, швидше за все, нічого тобі не скаже, хіба що ти його якось притиснеш. Отак, як це тісто. Розкачуй…
Лінка взяла пляшку, яка слугувала їм качалкою й тоненько розкачала тісто. Так тонко, що в одному місці воно аж просвічувало, неначе за мить там мало з’явитися Адріанове обличчя, не чуже, як сьогодні, а колишнє, рідне…
— А тепер вирізай оцим, — мама простягла їй скляночку. — З іншого боку, я й сама не знаю, що робила б на твоєму місці. Мабуть, що нічого, — стенула вона плечима. — Але ти завжди була іншою, якоюсь більш…