— З приємністю вас туди проведу...
— Ви знаєте піаністку, що акомпанувала Перчені у вечір убивства? — запитав комісар по дорозі.
— Щиро кажучи, ні. Гадаєте, вона могла б бачити, хто стріляв?
— Могла б...
Почулося гучне клацання вмикачів. За хвилину на сцені почало загоратися електричне світло.
— Voila! — театрально вигукнув директор.
Сьогодні він був у пречудовому настрої, аж Вістовича брали завидки.
Комісар хвилину постояв, дивлячись у зал, а потім перевів погляд на балкон, де того вечора був Раковський.
— Чи можна увімкнути софіт, який освітлює сцену? — запитав поліцейський.
— Звісно, пане комісаре.
Вістович сів за рояль і найперше подивився в бік залу. Стало зрозуміло, що світло від софіта зовсім не заважало піаністці, заважало воно тільки скрипалю...
Комісар підняв кришку інструмента, оголивши ряд чорно-білих клавіш. Він довго й ретельно їх роздивлявся, ніби вивчаючи напам’ять. Раптом до однієї з них поліцейський придивився уважніше, а потім нахилився так, щоб вона була якомога ближче до очей.
— Що ви там знайшли? — запитав директор, який весь цей час з цікавістю за ним спостерігав.
— Як часто протирають інструмент? — замість відповіді запитав комісар.
— Я вимагаю, щоб клавіші протирали спиртом щонайменше раз на тиждень. У деяких музикантів... перепрошую, жирні пальці...
— Цього разу, схоже, забули, — сказав Вістовим.
— От негідники! — розлютився директор. — Зараз з’ясую, хто мав це зробити!
— І видайте йому премію...
— Що ви сказали?
— Видайте премію тому, хто забув протерти інструмент, — повторив комісар, — бо завдяки цій людині я, здається, знайшов убивцю.
— Он як?..
Нижня щелепа директора від здивування відпала донизу, відкривши його чималий рот.
— Сподіваюся, сцену також не прибирали? — знову поцікавився комісар, стаючи навколішки.
— Не хочу вас розчарувати, пане Вістовичу, — почав директор, — але сцену...
— Знайшов! — радісно вигукнув комісар.
Поліцейський випростався, тримаючи в руках гільзу.
— Ось вона, чорт забирай... — додав він.
Тепер і комісар перебував у не гіршому настрої, аніж директор.
— Виходить, стріляли зі сцени? — здивовано запитав він.
— Виходить, що так, — посміхнувся поліцейський.
— Неймовірно!
— От бачите,— прощаючись сказав Вістовим,— я обіцяв, що не заберу багато часу.
— Au revoir, пане комісаре, — відповів директор. — Сподіваюся зустрітися з вами на концерті. Повірте, тут не кожного вечора стріляють...
Вістовим вийшов з театру і швидким кроком попрямував на Академічну. В поліції він був уже за якихось десять хвилин. Піднявшись до свого кабінету, комісар застав там Самковського, що, як завжди, зосереджено друкував текст.
— Убивця — музикант, — з порога сказав Вістовим.
Практикант округлив очі.
— Музикант? — перепитав Самковський. — Але як міг скрипаль...
— Стріляла піаністка, — перебив шеф.
Ад’юнкт відкинувся на спинку крісла і скуйовдив руками волосся, зіпсувавши цим і так не бездоганну фризуру. Сказане поки що не вкладалося в його голові.
— Друга гільза віднайшлася на сцені, — сказав комісар, знімаючи капелюх і плащ. — Жінка стріляла лівою рукою, сидячи правим боком до глядачів. Саме в ту мить, коли всі відвернулись у глибину залу. Все це було ризиковано, але, як бачимо, вбивство відбулось бездоганно.
— А чому лівою? — перепитав Самковський.
— По-перше, так зручніше після пострілу заховати зброю. А по-друге, вона шульга, — пояснив комісар. — Стріляла ця піаністка з браунінга, і гільза поранила їй палець. На одній з клавіш залишився ледь помітний слід крові. Власне, з цього й почався мій здогад...
— Що ж, я також дещо маю для пана, комісаре, — після паузи промовив практикант.
Самковський вийшов у коридор і за кілька хвилин повернувся з якимсь невисоким, трохи переляканим юнаком. Запропонував тому сісти і сам вмостився на попередньому місці.
— Нагадайте, прошу, як вас звати, — звернувся він до нього.
— Тадей Курка, — відповів той. — Мені що, доведеться знову все повторювати?
— Доведеться, — трохи різко сказав Самковський. — Повторіть усе комісару Вістовичу...
Було вже близько півночі, але з кабінету комісара так ніхто і не пішов. Поліцейські курили вже, либонь, по десятій цигарці, а студент Курка потроху починав жалкувати про своє рішення звернутися в поліцію. Вістович і Самковський змушували його повторювати свою розповідь знову й знову, кожного разу розпитуючи про якісь нові деталі.
— Отже, вбивство на горищі стається щовечора, — промовив комісар, — і щоразу один сюжет...
Тадей кивнув. Він уже не мав сил говорити.
— І жодних слів з їхньої розмови так і не вдалося почути?
Курка зітхнув.
— Я, безперечно, розумію, що вам зараз важко, — якомога стриманіше сказав Вістович, — але, як показує досвід, десь після десятого повтору окремі деталі вдається пригадати. Або ж люди визнають, що просто вар’ята траскають...
— Я не траскаю вар’ята! — несподівано вибухнув Тадей Курка. — Усе, що я розповів, — чиста правда. Щиро кажучи, ніколи б до вас не звернувся, якби цей чоловік, що взявся мені допомогти, не злякав мене більше за привидів.
— Ану ще раз про це, — озвався Самковський.
— Щойно жінка почала щось вимагати...
— Вимагати? — перепитав комісар.
— Так, здається..: здається...— Курка зморщив чоло: — Вона просила заплатити...
— А ось і те, про що я говорив! — засміявся Вістович. — Нова деталь... Але продовжуйте, пане Курко.
— Отже, в той момент, коли та жінка просила невідомого їй заплатити, точніше, привиди...
Чергова єхидна усмішка на мармизі Самковського змусила його затнутися.
— Той чоловік задер голову, роззявив рота і почав щосили втягувати в себе повітря...
Поліцейські вкотре стримались від реготу.
— Що ж, пане Курко, тепер дозвольте сказати дещо мені, але не лякайтесь... Хоча куди вже там далі, — мовив комісар. — Я остаточно згадав один випадок, який трапився, здається, рік тому. Десь на Замарстинові (тепер я переконаний, що у вашому будинку) сталося цілком тривіальне, на перший погляд, убивство: лакей, що знімав кімнату на горищі, прикінчив повію, яку привів до себе. Ми шукали його, але знайшли вже також мертвим. Чоловік наклав на себе руки.
Не тільки Курка, але й Самковський тепер здивовано глипав на свого шефа. І вже точно нікому не хотілося сміятись.
— Отже, це їхні привиди ніяк не знайдуть спокою, — промимрив студент.
— Я такого не сказав, пане Курко, — заперечив Вістович. — Але давайте завтра ми навідаємося до вас у гості, якщо ви не заперечуєте.
Тадей хитнув головою, показуючи, що не проти.
— До речі, де зараз той дивний чоловік? — запитав Самковський.
— Мені невідомо,— підводячись, сказав студент. — Він приходив увечері, а я відтоді не буваю вечорами вдома. Попросився ночувати в учня. Батьки хлопця погодились, щоб він займався математикою частіше.
— Чому? — недбало перепитав ад’юнкт.
— Здається, в нього більше немає уроків музики, — одягаючись, відповів Курка.
— Більше немає уроків музики, — задумливо повторив комісар.
Він запалив чергову цигарку і трохи поспостерігав, як горять краї тонюсінького паперу і тютюн.
— А який інструмент вивчав ваш учень, вам відомо?
— Клавір, — відповів Курка, з тривогою поглядаючи у темне вікно. Схоже, йому зовсім не хотілося йти посеред ночі самому. — Відверто кажучи, я втішений, що його вчителька музики захворіла. Більше уроків математики — більше заробітку. І дах над головою... Послухайте, панове, а вам в який бік зараз? Ви ж також виходите?
— Виходимо, — підтвердив комісар, — і з радістю вас проведемо.
— Чудово! — вперше за вечір зрадів студент.
— Але ось що, пане Курко, чи не могли б ви дізнатися дещо про цю вчительку музики? — запитав Вістович.
— А навіщо вам? — не второпав той.