На порозі постав чоловік в сірому пальто, товстому шарфі і з зимовим капелюхом в руках. Вигляд він мав украй стурбований.
— Пане уряднику, — звернувся він до Вістовича, — це обурливо!
— Що саме обурливо, добродію? — відповів той втомленим голосом і підніс брудними від сажі руками до рота цигарку.
— Що ви допустили пожежу, чорт забирай!
— Війна у Львові — от що обурливо, — відповів псевдоурядник, — не було б війни, не сталося б пожежі.
— А що, коли згоріла моя посилка?! — з жахом промовив чоловік.
— Так і буде, добродію. Часи зараз такі...
— Але ж мені сказали приїхати.
— Можете перевірити, чи є вона он серед тих ящиків.
— Ні-ні, я надсилав до Відня документи. Це була папка звичайних розмірів, загорнена в поштовий папір.
Вістович зрозумів, що тепер не може бути жодних сумнівів. Перед ним Гофман.
— Тоді вам пощастило, шановний пане, — сказав він, підводячись з місця, — пересилки такого штибу ми зберігаємо окремо. Он у шухлядці того столу... Можете перевірити, чи є там ваша.
Гофман нервово зняв рукавицю і, підійшовши до вказаного столу, потягнув шухлядку до себе. Тоді встромив туди руку і справді намацав усередині паперові пакунки. Втім витягнути він їх не встиг. Вістович різким рухом притиснув шухлядою його кисть і миттю надягнув на неї кайданки. Позаду вже стояв Самковський зі зброєю напоготові.
— Ані руш, — промовив комісар і тієї ж миті відчув неабияке полегшення.
Гофмана допровадили на Академічну і тепер залишалося тільки повідомити Відень. Комісар попросив дати телефонограму віденській поліції, що дзвонитиме о пів на четверту ранку. Нехай відчують власні методи на собі.
В якийсь момент Самковський промовив:
— Пригадує пан тих двох шпигів, що ми пов'язали в «Атлясі», пане Вістовичу? — голос його був стурбований.
Вістович кивнув.
— Ми їх допитали, як слід... Bruderferajn всерйоз за вами полює, — продовжив він, — і не заспокояться, доїси до вас не доберуться.
Вістович розвів руками.
— Слід було цього чекати.
— Як на мене, вам слід повернутись до Відня, пане комісаре. Хоча б на певний час. А ми тут дамо собі з ними раду. Допоможе армія. І польська й українська...
— Гаразд. Але найперше я таки висплюсь, — відповів той.
Вони потисли один одному руки і попрощались. Вістович вийшов на вулицю і з подивом помітив, що знову настав вечір. Важкий шалений день напрочуд швидко закінчився. Слід було йти додому, де Марті, вочевидь, знову потрібна її денна порція морфію.
Цього разу він змусив її поїсти, а потім знову спостерігав за її мареннями. До пів на четверту він так і не стулив очей.
Задзвонив телефон. Нарешті можна було сподіватися, що це останній нічний дзвінок.
— Am Apparat.
— Рімль на зв'язку.
— Ми впіймали Гофмана, — видихнув комісар.
— Робіть із ним, що хочете. Найкраще посадіть до в'язниці якнайдовше. Гадаю, є за що.
— Безперечно.
— Де документи, комісаре?
— Прямують до Відня.
— Тобто як?
— Прямують до Відня залізничною поштою. Будуть там за декілька днів — повторив той, — номер персилки 674L. Накажіть затримати.
— Гаразд. Дякуємо за службу, пане надкомісаре. Чекаємо тут.
Вістович поклав слухавку. Йому страшенно осточортів цей голос. І навіть попри звістку про підвищення.
Зненацька шибка у вікні розлетілася на друзки і в кімнату залетів якийсь невидимий у темряві предмет. Потім ще один, і після цього пролунав вибух.
Коли Вістович отямився, кімната була затягнута димом. Хтось грюкав у двері і чулися вигуки на вулиці. Комісар спробував звестись на ноги, і десь під ребрами шалено запекло. Попри біль, він кинувся до Марти.
— Адаме, — зашепотіла дівчина, вперше назвавши його на ім'я.
Біля її шиї відчувалося щось липке й гаряче.
— Мовчи, — попросив він її.
— Ні, я мушу сказати... Знаєш, а я не спала, коли ти... поцілував...
Двері вилетіли з петель. В будинку зачулися звуки чиїхось кроків. Комісар сягнув по револьвер, проте його в кишені не виявилось.
На щастя, це була поліція.
— Це падлюки з Bruderferajn, — проговорив хтось голосом, схожим на голос Самковського, — я ж попереджав... курва... щоб їхав до Відня...
Свідомість потроху знову залишала Вістовича. В цю мить йому чомусь найбільше в світі захотілося пригорнути до себе Марту. І він потягнувся до неї. Такої ж самотньої, як і він сам.
— ...курва, як можна так ризикувати... Негайно на пошуки... Сучі діти... Виродки... Де лікар? Треба лікаря комісару!... Що за срані часи! Срані часи! — чулося вже крізь туман.
![Небо над Віднем i_004.jpg](https://litlife.club/books/300568/read/images/i_004.jpg)