— Тільки там, за Містечком, — єдиний у цих краях міст, по якому перейдемо річку. Вона дуже глибока й стрімка, тому інакше переправитись на другий берег нам не вдасться. Та я про дещо інше думаю: може, нам все-таки треба розділитися. Самотня мала жебрачка, така як ти, не має викликати ні в кого підозри. Зате ми обидві разом, ой-ой-ой… це саме те, чим вони цікавляться і чого шукають.
— Чому?
— Колись дізнаєшся. А тепер слухай сюди: зараз підеш далі сама і спробуєш якомога швидше пройти Містечко так, щоб тебе не помітили. Тільки не біжи, бо це одразу привертає увагу. Іди в міру швидко, а коли когось побачиш, зупиняйся і простягай руку, жебрай. Але не чекай, бо тобі й так нічого не дадуть — для цього вони надто вбогі, бідніші за селян. Йди одразу далі, а коли минеш Ринок, зверни донизу, в бік мосту через ріку. Перейди міст і тільки коли вже будеш далеко за Містечком, добре сховайся у кущах і чекай на мене. Коли мене не буде до заходу сонця, більше не чекай, йди до отієї гори, що видніється далеко на обрії. За нею побачиш наступну, а з її вершини легко побачиш дикі краї, де ніхто не живе і які ти вже знаєш. Біля підніжжя найвищої з Високих Гір, серед старезних руїн, нас чекатиме наша третя Сестра.
— А якщо тобі буде потрібна допомога? — спитала Дівчинка. — Раптом так станеться, що тільки я зможу тобі допомогти?
Чарівниця гірко засміялася:
— Якщо я сама, справжня Чарівниця, не врятуюся, то як ти мені можеш допомогти? Із Зірками поговориш?!
— Можеш глузувати, якщо тобі це до вподоби, — буркнула гнівно її вихованка і різко підхопилась. — Якщо ти так хочеш, то я вже йду…
Дівчинка хутко пішла вперед і за мить зникла з очей Чарівниці за першим поворотом дороги, що вилася серед дерев. Чарівниця підвелася і поволі пішла слідом за нею, волочачи ноги і згорбившись. Виглядала вона безпорадною бабусею, що загубилася на дорогах Імперії, — підстаркувата самотня жебрачка. Проте час до часу вона наддавала ходи, щоб не згубити з очей невеличкої стрункої фігурки у пошарпаному бурому плащі, у каптурі на голівці, що віддалялася все швидше. Незабаром дівчинка увійшла в передмістя.
Так вони обидві йшли на безпечній віддалі, крадькома поглядаючи одна на одну. Вулиці Містечка були майже порожні. Видно, вражені жорстокістю вчорашньої страти, мешканці воліли поховатися у своїх домівках.
— Тим гірше для нас, — подумала Чарівниця. — Тим швидше нас помітять.
Загарбники снували вулицями ніби без діла, знудьговані й сонні. Але навіть так вони, здавалось, були втіленням небезпеки. Їхні здоровенні вороні коні, припнуті біля Ратуші, неспокійно били копитами, а лискуча збруя сліпила очі. Їх було багато, так багато, що годі було прошмигнути непомітно. Дівчинка йшла швидко, схиливши голову, крадучись майже під самими стінами кам’яниць, так ніби хотіла втиснутись у їхню сіру поверхню.
— Агов, мала чарівнице! — гаркнув раптом, глумливо зареготавши, один з озброєних вояків і кінчиком довгого залізного меча зачепив краєчок плаща втікачки. — Куди це ти так мчиш? Кого надумала зачарувати?
Його побратими підійшли ближче і також голосно зареготали.
— Всі Чарівниці в цих краях дали дуба зі страху, як тільки довідались, що сталося з їхньою сестрицею, — весело загиготів ще один солдат. — Ця мала жебрачка нам не зашкодить.
— То хай тоді покаже личко. Хочу побачити страх на її личеньку… — вперся перший і ще одним помахом меча скинув з голови Дівчинки каптур. Її довге золоте волосся розсипалося по плечах і засяяло у променях сонця, що саме тої миті виглянуло з-за хмар.
— Я візьму собі трохи цього золота! — крикнув солдат і кінчиком меча обтяв одне довге лискуче пасмо волосся.
— У неї волосся як… як збіжжя цього краю…. — пробурмотів раптом другий. — Тямиш, хлопче, що я кажу? Як збіжжя цього краю, а очі… очі в неї мають бути, як небо перед грозою…
— Що ти плетеш! Ти зовсім від цих нісенітниць здурів, — засміявся перший. — Якби це була вона, то сумніваюся, що Чарівниці дозволили би їй волочитися самій по цьому містечку. А зрештою — а чому це вона, а не він? Як на мене, то це має бути хлопець!
— Дівчина теж могла би бути, — вперся другий.
Дівчинка наче заклякла попід стіною, а гострий меч цілий час доторкався її голівки.
— Ну, скажи ж щось, ти, німото, бо тебе цим мечем глибше штрикнемо! — вереснув другий вояк.
Дівчинка похитала головою мовчки і показала пальцем на рот.
— Та воно й справді без’язике… — здивувався перший. — Хай собі йде, куди хоче…
Але тут до них швидкими кроками підійшов ще один Загарбник. Його обладунок відрізнявся від інших великими сріблястими ґудзиками.
— Підозріла? Чим? — гаркнув він. Двоє солдатів виструнчились запобігливо. Очі новоприбулого вп’ялися у нерухомо застиглу Дівчинку.
— Волосся як збіжжя цього краю, а очі… — почав він, повільно збираючи думки докупи. — Чи не думаєте, що…
І тоді, коли Дівчинка лише силою волі стримувалась, щоб не перетворити когось із переслідувачів у маленьку мишку або свиню, що вдоволено рохкає, — хоча це, як вона добре знала, її би не врятувало — неподалік пролунав жахливий, божевільний, нелюдський крик. І ось троє Загарбників, оголивши мечі, помчали до бабусенції, що смикалася в якомусь шаленому танці й наближалася до них, розмахуючи над головою своїм коричневим плащем.
— Перетворю вас на віслюків і шакалів! — гукала вона, здіймаючи догори руки, а її плащ тріпотів, мовби крила велетенського кажана. — Ваших коней зроблю гусінню! А потім я, велика Чарівниця, перекинусь на гігантське пташисько і їх проковтну! Абра! Абрі! Абре! Абронабра!
…і вже ось зусібіч поспішали бігом Загарбники, багато хто скакав на конях, нетерплячі копита жеребців вистукували на бруківці голосний ритм смерті.
— Вона дає мені час утекти, — подумала Дівчинка. — Але сама що зробить? Не врятується. Не зачарує більше, ніж двох-трьох Загарбників, а решта схоплять її… і спалять. Але якщо я не втечу, то ця її жертва буде даремною…
…і вона вже мчала дорогою додолу, до мосту. Ніхто за нею не гнався, і навіть не оглянувся на неї. Всі Загарбники кинулись туди, звідки лунав божевільний голос. Однак що ближче вони підходили до старої, тим більше сповільнювали крок, переглядаючись перелякано і невпевнено.
— Давай! Бери її! — верещав злісно їхній отаман, однак жоден із вояків не поспішав підійти ближче до Чарівниці.
— Голови вам постинаю, бевзі! — репетував отаман. — Ослами ви ще проживете, але без голови, кажу вам, довго не протягнете! Вперед!
І тоді зграя Загарбників рушила вперед. Дівчинка, вибігши на міст, на мить оглянулась. Із щільного натовпу постатей у блискучих обладунках, за яким уже не було видно знавіснілої старої, раптом зірвався догори могутній орел, і перш ніж його встигли наздогнати стріли лучників, здійнявся високо, майже попід хмари, і зник з-перед очей.
— Вона перетворилася на птаха, — прошепотіла Дівчинка. — Попри все вона стала птахом, хоча саме цього їй не можна було робити. Хто відривається від землі, може на неї не повернутися — так кажуть святі магічні закони. Це ж вона мене їх навчала…
Однак у таких роздумах Дівчинка ані на мить не сповільнила бігу і тепер вже подолала чималий шмат дороги від мосту.
Загарбники на мить остовпіли від несподіванки, а очі їхні неспокійно блукали по небу. Аж ось їхній отаман вереснув:
— А та мала? Де та мала жебрачка з волоссям, як збіжжя цього краю, й очима, як небо перед грозою?! Недоумки! Ви й досі нічого не второпали?! Та це ж якраз була та істота, а Чарівниця тільки її прикривала! За нею!!!
Коли дикі вороні коні затупотіли по мосту й переїхали його, біля найближчих густих чагарів проминули маленьку сіру кицьку, що дивними блакитними очами дивилась на вершників. Але жоден з них навіть не звернув на неї уваги.
— Вона врятувала мене, порушивши священні закони магії, — муркотіла до себе кицька, облизуючи одну лапку. — Чи зможе вона тепер повернутися на землю? Чи вона вже ніколи її не побачить…