Проте Америка долучилась до війни якраз вчасно. Нова німецька кампанія необмеженої підводної війни почалася з жахливим успіхом, хоча британські посадовці це приховували. Американський адмірал Вільям С. Сімс дізнався правду, коли приїхав до Англії, щоб скласти план участі Америки в морській війні разом із британськими лідерами. Сімса шокувало те, про що він дізнався. Німецькі субмарини топили кораблі в такій кількості, що в Адміралтействі таємно прогнозували: Британії доведеться капітулювати до 1 листопада 1917-го. У найгірший місяць, квітень, у будь-якого корабля, що виходив з британського порту, шанси бути потопленим складали 1 до 4. У Квінстауні консул США Фрост на власні очі побачив результати нової кампанії: лише за двадцять чотири години на берег зійшли команди шести торпедованих кораблів[782]. Адмірал Сімс доповів у Вашингтон: «Якщо коротко, то я вважаю, що зараз ми програємо війну»[783].
Лише через десять днів флот США відправив на допомогу ескадру есмінців. Вони вийшли з Бостона 24 квітня. Есмінців було небагато — тільки шість. Але важливість цього кроку була очевидною для всіх.
Уранці 4 травня 1917 року будь-хто, хто опинився на верхівці пагорба на мисі Олд-Хед-оф-Кінсейл, міг побачити незвичайну картину. Спочатку на обрії з’явилися шість хмар чорного диму. День був навдивовижу ясний, море вражало синявою, пагорби рясніли зеленню — просто як у той самий день два роки тому. Кораблі на обрії було видно дедалі чіткіше. Корпуси кораблів нагадували ос — таких тут іще ніколи не бачили. Вони йшли однією лінією, і на кожному майорів великий американський прапор. Сотні глядачів зібралися на березі. Багато в кого в руках теж були американські прапорці. Для них це стало незабутнім видовищем неймовірного значення. Це нащадки колоністів поверталися в скрутну годину Британії. Цю мить увічнив художник Бернард Ґріббл на відомій картині «Повернення “Mayflower”». Американські прапори здійнялися над будинками та публічними установами. Британський есмінець «Мері Роуз» вийшов зустріти бойові кораблі та просигналив «Вас вітають американські прапори»[784]. Американський командир просигналив у відповідь: «Дякую, я радий вам!»
Восьмого травня есмінці вийшли у своє перше патрулювання — усього через день після другої річниці потоплення «Лузитанії»[785].
Епілог.
Особисті справи
Одного спекотного липневого дня 1916 року портовий лоцман увійшов у канцелярію морських новин у Беттері-парк, Мангеттен, та запросив репортерів на прогулянку на буксирі вгору річкою Гудзон у Йонкерс, що на півночі Мангеттену. Тут він мав «забрати» корабель та вивести його вниз річкою в ширші та безпечніші води Нью-Йоркської затоки. Зазвичай репортери були не схильні до таких прогулянок, але в офісі була задуха, а лоцман запевняв, що свіже повітря піде всім на користь. Репортери, серед яких був і Джек Лоуренс із Evening Mail, захопили з собою чимало спиртного — «рідкої провізії», як назвав це Лоуренс. Коли буксир наблизився до причалу в Йоркерсі, репортери побачили, що кораблем, по який вони прийшли, був старий лайнер компанії «Кунард» «Ултонія», який мав узяти на борт коней для війни. Корабель був невеликий, з однією трубою: «...такий замурзаний та брудний, у жахливому стані — ми ледь його впізнали»[786], — згадував Лоуренс. Чорний корпус корабля пофарбували в сіре абияк, і «більша частина фарби відлущилася, від чого корабель здавався смішним, плямистим».
День був спокійний, на річці стояв майже штиль. Проте корабель чомусь гойдався з боку в бік. Лоуренс ніколи раніше такого не бачив — «дещо моторошно». Лоцман пояснив, що корабель розгойдували сотні коней: відчуваючи рух, коні з одного боку судна інстинктивно відступали назад, нахиляючи корабель у свій бік. Це, у свою чергу, лякало коней з іншого боку, і так далі. З кожним циклом нахили ставали все більш відчутними, і корабель, здавалося, гойдався на хвилях. Таке явище називали «кінським штормом»[787], і за певних умов такий корабель може налетіти на причал чи інше судно.
Буксир підійшов ближче до «Ултонії», і двері вантажного відсіку корабля відчинилися, запрошуючи лоцмана на борт. Яскраво сяяло сонце. У трюмі в тіні дверей стояв чоловік. Він глянув на лоцмана та репортерів і не всміхнувся. Лоуренс відразу його впізнав: капітан Вільям Томас Тьорнер. «Його стара синя форма забруднилася та зібгалася»[788], але «картуз зі знаком “Кунард” сидів на голові з тим самим франтівським нахилом. Його постать залишилася прямою та командирською».
Лоцман піднявся на борт.
— Радий бачити вас на борту, сер, — привітав його Тьорнер. — Виходимо просто зараз. Коні тут бозна-що влаштували.
Тьорнера призначили капітаном цього судна в листопаді 1915-го після того, як його минулий капітан захворів під час заходу у Францію. Крім Тьорнера, ніким було його замінити. Напередодні перед тим, як Тьорнер мав вирушити з Ліверпуля, щоб прийняти корабель, його викликав голова компанії Альфред Бут. Він почав вибачатися, що Тьорнерові запропонували такий скромний корабель, але капітан зупинив його: «Я сказав йому, що не жалкую. Я б пішов у море і на баржі, якби було треба, — аби знов ходити. Я стомився від сидіння на березі, коли всі інші в морі»[789].
У грудні 1916 року Тьорнер отримав інше призначення і став капітаном «Івернії» — іншого пасажирського корабля, який перейшов на військову службу[790]. «Івернія», щоправда, перевозила солдатів, а не коней. Командував цим судном Тьорнер недовго. Першого січня 1917-го поблизу острова Крит у Середземному морі цей корабель торпедували, і він затонув, забравши життя 153 солдатів та членів екіпажу. Тьорнер вижив. Під час атаки корабель рухався зигзагом.
«Кунард» призначила Тьорнера резервним капітаном, і він знов повернувся на місток «Мавританії»; щоправда, це не означало особливої довіри, адже корабель перебував у доках.
У 1918-му Тьорнерові знову довелося пережити трагедію «Лузитанії» — федеральний суддя в Нью-Йорку відкрив справу, щоб визначити, чи несе «Кунард» відповідальність за втрату судна. У рамках того процесу розглядали сімдесят позовів від американців, які залишилися живими, та родичів загиблих. У результаті цієї справи також було визначено, що єдиною причиною катастрофи стала атака Швіґера, а також що було випущено дві торпеди.
Фінальне приниження Тьорнерові довелося пережити пізніше, коли вийшла книга Вінстона Черчилля, у якій він звинувачував у трагедії капітана та стверджував (хоч і достеменно знав протилежне), що корабель було затоплено двома торпедами.
Старий капітан — «велика маленька людина»[791], як назвав його Джордж Болл, — пережив катастрофу «Лузитанії» і зберіг свою гордість; він також пережив затоплення «Івернії»; але ця нова образа його зачепила. У віці 64 років, коли капітани мали виходити на пенсію, Тьорнер пішов з компанії та вирушив до Австралії, щоб спробувати відновити стосунки зі своєю родиною. Але там жити йому не сподобалось, і він повернувся в Англію, у свій будинок у Ґрейт Кросбі, де його доглядала давня приятелька Мейбл Евері. Він почав розводити бджіл і збирати мед із півдюжини вуликів, що тримав у дворі. Розмовляючи з кимось, він нерідко бездумно витягав бджолині жала, що застрягали в руці або нозі.
Про Тьорнера казали, що він абсолютно щаслива людина, яка любить час від часу добру люльку. Він розповідав історії про моря, але не ті, які люди хотіли слухати. «Капітан Тьорнер важко переживав втрату “Лузитанії” і рідко про це говорив»[792], — писала міс Евері. Саме через цю мовчанку його друзі могли зрозуміти, наскільки важким тягарем лягла ця трагедія на його плечі. У листі співчутливій подрузі Тьорнер писав: «У мене серце болить за всіх нещасних людей, що втратили життя, і тих, хто оплакує своїх рідних»[793]. Більше нічого на цю тему він не писав: «Пробачте мені, але більше я нічого не хочу про це говорити, бо ненавиджу ні думати, ні говорити на цю тему».
782
Frost, «German Submarine Warfare», 5.
783
Sims, « Victory at Sea», 43.
784
Там само, 51.
785
Halpem, «Naval History», 359.
786
Lawrence, «When the Ships Came In», 131—32.
787
Там само, 132.
788
Там само, 133.
789
New York Times, 21 листопада 1915 р.
790
Ramsay, «Lusitania», 161; Hoehling and Hoehling, «Last Voyage», 172.
791
Лист, George Ball to Adolf Hoehling, 22 липня 1955 p., документи Хелінга.
792
Лист, Mabel Every to Adolf Hoehling, [4] травня 1955 p., документи Хелінга; Ramsay, «Lusitania», 161; лист, George Ball to Adolf Hoehling, 22 липня 1955 p., документи Хелінга.
793
Лист, William Thomas Turner to Miss Brayton, 10 червня 1915 p., D42/PR13/29, архів «Кунард».