Рульові уважно підтримували субмарину врівноваженою, щоб раптово не спливла рубка й не видала присутність субмарини або ж щоб перископ не пішов під воду, закриваючи вид капітанові, який націлює постріл.
Фрахтівник наближався, вочевидь не підозрюючи про U-20 попереду. Швіґер розташував субмарину під потрібним кутом до курсу корабля та повільно просувався вперед, щоб підтримувати роботу рулів і стерна. Субмарина по суті являла собою дуло гармати й під час запуску торпеди мала бути чітко націлена в потрібному напрямку.
З носа доповіли: «Торпеда готова».
Торпеди були дуже потужною зброєю — якщо вони спрацьовували. Швіґер мало довіряв торпедам, і не без причини. Згідно з німецькими реєстрами, близько 60 відсотків пусків торпед закінчувалися невдачею: вони відхилялися від курсу, занадто сильно занурювалися та проходили під ціллю, ламався детонатор або ж не вибухали головки[399].
Навести торпеду на ціль було справжнім мистецтвом. Маючи обмежений огляд, який дає перископ, капітан розраховував швидкість руху цілі, курс та відстань, адже цілитися треба не в корабель, а суттєво далі за його курсом, як у стрільбі по тарілках.
Історії про невлучання торпед були звичайною темою для розмов серед моряків. На одній субмарині було три невдалі пуски за одну добу, причому на третій раз торпеда неочікувано повернулася та по колу попрямувала назад, цілячись у субмарину й лише дивом не влучивши[400]. На іншому підводному човні, UB-109 (цей клас субмарин здебільшого використовували для патрулювання берегів), спробували здійснити запуск торпеди в надводному положенні[401]. Перша торпеда, випущена з кормового апарата, вийшла з труби й відразу затонула. Капітан почав маневрувати, щоб зробити ще один постріл з носового апарата. Щодо першої торпеди, то, за даними британської розвідки, вона ще п’ять чи шість разів виходила на поверхню, описала повне коло й не влучила в ціль.
Крім того, торпеди були важкі — і дорогі. Одна така торпеда коштувала 5 тисяч доларів, що в перерахунку на сьогоднішній еквівалент становить понад 100 тисяч. Її вага перевищувала 3 тисячі фунтів. Для порівняння: автомобіль «Форд» моделі «Т» важив удвічі менше. На борту субмарини Швіґера було місце для лише семи торпед, дві з яких обов’язково треба було залишити для зворотної подорожі.
Тобто якщо вважати, що німецькі дані щодо рівня успішності пострілів правдиві, то в цьому патрулюванні при семи випущених торпедах лише в трьох пострілах торпеда влучить у ціль та вибухне.
Ціль Швіґера — британський, як вважалося, корабель під данським прапором — продовжувала наближатися[402]. Коли судно наблизилося на відстань у 300 метрів, що становить дальність прямого пострілу для субмарини, Швіґер віддав команду стріляти. Наказ повторили по всій субмарині.
Далі мав би почутися свист, а субмарину мало б струснути в момент, коли торпеда виходить із труби. Після цього ніс мав би різко піднятися через втрату ваги, що повинні були б миттєво компенсувати стернові.
Але нічого такого Швіґер не почув. Була лише тиша.
Торпеда так і не вийшла з труби. Осічка: замикальний механізм не відкрився.
Ціль продовжила свій шлях далі в безпечні глибокі води Північної Атлантики. Команда корабля, здається, і не підозрювала, наскільки близько вони були від катастрофи.
«Лузитанія».
Щастя та сонячне сяйво
Вільям Меріхейна з компанії General Motors. «Вівторок. Поновлення ігор на палубі. Сонячна погода — просто відмінна»[403].
Неллі Гастон, 31 рік, другий клас, прямувала додому в Англію: «Вівторок. Ти помітиш, що я не писала листа щодня. У суботу ввечері після того, як я написала, лягла спати й добре виспалась. У мене верхня койка, і я не знаю, чи вони тут думали, що я зможу туди застрибнути, чи що. Я спробувала, та мені не вдалось, і довелося погукати стюарда, щоб він приніс драбинку. У них тут наче всього не вистачає, так що чекала я довго. Він таки намагався вмовити мене туди застрибнути, але мої спроби навіть і близько не були вдалими»[404].
Джейн Мак-Фаркуар зі Стратфорда, штат Коннектикут, подорожувала разом із 16-річною дочкою Ґрейс у другому класі: «Думаю, більш щасливе товариство пасажирів знайти неможливо. Тут були люди будь-якого віку: багато немовлят на руках у матерів, дітей найрізноманітнішого віку, чоловіків та жінок віком аж до 70-ти»[405].
«Удень усі щиро насолоджувалися іграми на палубі, а по вечорах були концерти — у такому щасті на сонячному сяйві думати про небезпеку було неможливо».
Чарльз Лоріа: «Минали дні, і пасажири наче насолоджувалися подорожжю все більше й заводили знайомства, які завжди виникають під час переходу через океан»[406].
Дороті Коннер, 25 років, з Медфорда, штат Орегон, перший клас: «Ніколи не бувало в мене такої нудної чи безглуздої подорожі»[407].
Кімната 40.
«Оріон» відпливає
У вівторок, 4 травня, Адміралтейство вирішило, що більше не можна тримати «Оріон» у Девонпорті, але все ж таки вдалося до певних заходів, щоб убезпечити прибуття супердредноута на базу в Скапа-Флоу. Адмірал Олівер призначив відплиття корабля тієї ж ночі після заходу сонця та видав чіткий наказ пройти за 50 миль західніше від островів Сідлі, потім повернути на північ і весь шлях до бази триматися принаймні за 100 миль від узбережжя Ірландії[408]. Він також наказав організувати супровід «Оріону» до відкритого океану чотирма есмінцями: «Laertes», «Моогеот», «Myngs» та «Воупе».
В Адміралтейство послідовно надходили детальні доповіді про перехід «Оріону», включно навіть зі змінами у швидкості[409]. За жодним кораблем у відкритому морі не спостерігали так уважно, як за «Оріоном».
Серед записів телеграфних повідомлень в Адміралтействі немає жодної згадки про «Лузитанію», яка на той час уже чотири дні перебувала в морі та перетнула половину Атлантики.
До Лондона в командний пункт Адміралтейства надходили повідомлення про нові субмарини, які бачили в морі, а також про нові атаки. Уранці в неділю, 2 травня, французький корабель «Європа» був торпедований та затонув недалеко від островів Сіллі[410]. Десь іще в іншому місці доглядач маяка повідомляв, що бачив «пароплав, який переслідувала субмарина». Вугільник Адміралтейства «Fulgent» був торпедований біля скель Скеллінг на заході Ірландії — його команду з дев’яти осіб урятували та висадили в Ґолвеї ввечері в понеділок. Рано-вранці у вівторок, 4 травня, один спостерігач повідомив про субмарину на поверхні води на північний захід від скелі Френчменз-Рок, що на островах Сіллі. Він бачив, що, перш ніж зануритися, субмарина рухалася на схід. Того ж ранку О 3:15 береговий спостерігач повідомив про «велику стіну вогню»[411], що здійнялася з моря біля берегів графства Мейо.
Але в Кімнаті 40 командир Хоуп та його дешифрувальники нічого не чули про капітан-лейтенанта Вальтера Швіґера. Його субмарина була надто далеко від Німеччини, щоб спробувати надсилати повідомлення бездротовими каналами зв’язку. У Кімнаті 40 могли лише припустити, що Швіґер і досі прямував у зону патрулювання в Ірландському морі, яку йому призначили.
399
Переклад записок, Amo Spindler, Der Handelskrieg mit U-Booten, скринька 2, колекція Бейлі/ Райан; Preston, «Lusitania», 165; Richard Wagner, «Lusitania’s Last Voyage», журнал, весна 2005 p., www.beyondships.com/files/hLU-SITANIAarticler.pdf, 3.
400
«U-58: Допит тих, хто вижив», документи Адміралтейства, ADM 137/4126, Національний архів Великої Британії, 5.
401
Звіт про допит тих, хто вижив на UB-109, документи Адміралтейства, ADM 137/4126, Національний архів Великої Британії, 7.
402
Швіґер, військовий журнал.
403
«Рятує 15 пасажирів “Лузитанії” і пише дружині зі шлюпки», стаття з невідомого джерела, Історичне товариство, Нью-Йорк.
404
Лист, Huston to «Ruth», 1 травня 1915 p., Kalafus et al, «Lest We Forget».
405
«Розповідь місіс Дж. Мак-Фаркуар», документи «Лузитанії», мікроплівка 580, котушка 197, Національний архів США, Коледж-Парк.
406
Lauriat, «Last Voyage», 69.
407
Розповідь Коннер, цитовано в Kalafus et al., «Lest We Forget».
408
Телеграма, Admiralty to C.-in-C. Devonport, 4 травня 1915 p., а також телеграма Stockton to Admiralty, 5 травня 1915 p.; обидві зберігаються у «Внутрішні води: робочі телеграми», 1—5 травня 1915 р., документи Адміралтейства, ADM 137/112, Національний архів Великої Британії.
409
Телеграма, Admiralty to C.-in-C., 4 травня 1915 р., телеграма, Naval Center Devonport to Admiralty, 4 травня 1915 p., телеграма, Stockton to Admiralty, 5 травня 1915 p., телеграма, Orion (via Pembroke) to Admiralty, 5 травня 1915 p., а також телеграма, C.-in-C. Home Fleet to Admiralty, 5 травня 1915 p.; усі зберігаються у «Внутрішні води: робочі телеграми», 1—5 травня 1915 р., документи Адміралтейства, ADM 137/112, Національний архів Великої Британії.
410
Папка «Subs», 2 травня 1915 р., 10:30 ранку, а також 3 травня 2:30 ранку, документи Адміралтейства, ADM 137/4101, Національний архів Великої Британії; New York Times, З травня 1915 р.
411
Папка «Subs», 4 травня 1915 р., 3:32 ранку, документи Адміралтейства, ADM 137/4101, Національний архів Великої Британії.