Звісно, це був Вовк — Джек зрозумів це ще до того, як тип розвернувся. Він був майже сім футів заввишки. Волосся його було довгим, заплутаним і не дуже чистим. Воно пасмами звисало йому до коміра. У ньому застрягло кілька реп’яхів. Але коли велика постать розвернулася і Джек побачив помаранчевий спалах очей — жах обернувся радістю.
Джек кинувся до величезної постаті, не зважаючи на працівника заправки, який вийшов подивитися на нього, і ледарів біля універмагу. Волосся він відкинув від чола назад, розбиті кросівки стукали і клацали. Спантеличена посмішка осяяла його обличчя, а очі блищали, наче сам Талісман. Комбінезон із нагрудною кишенькою — чорт забирай, «Ошкош». Круглі лінзи без оправи: окуляри Джона Леннона. І широка привітна посмішка на вустах.
— Вовку! — закричав Джек Сойєр. — Вовку, ти живий! Вовку, ти живий!
До Вовка лишалося ще футів п’ять, коли Джек стрибнув. І Вовк легко, не напружуючись упіймав його, щиро посміхаючись.
— Джек Сойєр! Вовк! Погляньте на це! Просто, як Паркус і сказав! Я тут, у цьому забитому Богом місці, що смердить, як болото, і ти теж тут! Джек і його друг! Вовк! Добре! Чудово! Вовк!
Запах Вовка підказав Джекові, що це не його Вовк, але той самий запах підказав, що це його родич… і дуже близький.
— Я знав твого братика-по-окоту, — сказав Джек, досі сидячи на сильних волохатих Вовкових руках.
Тепер, придивившись до обличчя, він помітив, що воно старше і мудріше, але все одно добре.
— Мій брат Вовк, — сказав Вовк і поставив Джека на землю.
Він простягнув одну руку до Талісмана і з побожною пошаною доторкнувся до нього кінчиком пальця. Від цього дотику у похмурих глибинах кулі виникла іскра, схожа на хвостату комету. Він вдихнув, поглянув на Джека і посміхнувся. А Джек посміхнувся у відповідь. Прийшов Річард, витріщаючись на них обох з подивом і обережністю.
— Бувають і добрі, а не лише погані Вовки на Територіях, — почав він.
— Багато добрих Вовків, — втрутився Вовк.
Він простягнув руку Річардові. На мить той відсахнувся, а потім потиснув її. Коли рука Вовка поглинула Річардову, губи хлопчика стиснулися, і Джек зрозумів, що той, певно, боявся, аби й з його рукою не трапилося того, що Вовк зробив з долонею Гека Баста.
— Це братик-по-окоту мого Вовка, — гордо сказав Джек.
Він прочистив горло, не знаючи, які почуття виявляти до цього брата. Чи розуміють Вовки співчуття? Чи було це частиною їхнього ритуалу?
— Я любив твого брата, — сказав він. — Він урятував мені життя. За винятком присутнього тут Річарда, він був найкращим другом, який у мене коли-небудь був. Мені прикро, що він помер.
— Він зараз на Місяці, — сказав брат Вовка. — І він повернеться. Усе минає, наче місяць, Джеку Сойєре. І все повертається, наче місяці. Ходімо. Хочу податися геть із цього смердючого місця.
Річард мав збентежений вигляд, але Джек усе розумів і більше, ніж просто співчував: заправку «Мобіл» оточували гарячі бензинові випари спалених вуглеводнів. Це нагадувало блакитний серпанок, крізь який ти можеш бачити.
Вовк підійшов до Кадилака і відчинив задні двері, наче водій: певно, подумав Джек, саме так і було.
— Джеку? — Річард здавався наляканим.
— Усе гаразд, — відповів Джек.
— Але куди…
— Гадаю, до моєї мами, — сказав Джек. — Через усю країну до Аркадія-Біч, штат Нью-Гемпшир. Першим класом. Ну ж бо, Річі.
Вони сіли у машину. З одного боку широкого заднього сидіння був старий пошарпаний гітарний футляр. Серце Джека знову підскочило.
— Спіді! — він обернувся до брата-по-окоту Вовка. — Спіді їде з нами?
— Та не впало нічого на спід, — сказав Вовк. — Був у мене дядечко, так про нього можна сказати, що мозок його закотився кудись на спід, і після цього він не міг доглядати стадо.
Джек вказав на гітарний футляр.
— А це звідки взялося?
Вовк вищирився багатьма великими зубами.
— Паркус, — сказав він. — Лишив це для тебе. Майже забув.
Він витягнув із задньої кишені дуже давню листівку. З одного боку на ній було зображено карусель зі знайомими кониками — і з-поміж них Елла Спід і Срібна Леді — от тільки жінки були вбрані у турнюри, хлопці — в панталони, а чоловіки носили казанки і вуса в стилі Роллі Фінґерса. Через давність листівка аж блищала.
Він перевернув її, спершу прочитавши напис посередині.
КАРУСЕЛЬ АРКАДІЯ-БІЧ, 4 ЛИПНЯ 1894 РОКУ.
Це Спіді — а не Паркус — надряпав кілька рядків у місці для повідомлення. Його почерк розповзався і був не надто грамотним. Повідомлення написане тупим м’яким олівцем.
Ти багато чого зробив, Джеку. З того, що в Кейсі, бери те, що тобі потрібно — а решту або збережи, або викинь.
Джек поклав листівку у задню кишеню штанів і заліз у «кадилак», ковзаючи по розкішному сидінні. Одна із застібок на старому гітарному футлярі виявилася зламаною і Джек відкрив решту три.
Річард заліз за Джеком.
— Чорт забирай, — прошепотів він.
Гітарний футляр заповнювали двадцятидоларові банкноти.
Вовк відвіз їх додому. І хоча багато подій цієї осені вже оповив туман, кожну мить подорожі до кінця життя осявало світло. Вони з Річардом сиділи на задньому сидінні «Ельдорадо», а Вовк віз їх все далі й далі на схід. Вовк добре знав дороги і віз їх. Часом він вмикав записи «Кріденс Кліавоте Ревайвал» — здавалося, його улюбленою була пісня «Бігти крізь джунглі»[281] — так гучно, вуха мало не лопалися. Тоді певний час він прислухався до різноманітних тональностей за вікном, бо натискав кнопку, що керувала його бічним вікном. Здавалося, цей мотив повністю зачарував його.
На схід, на схід, на схід — щоранку в світанок, щовечора у таємничу глибоку блакить, слухаючи Джона Фоґерті, а тоді вітер, Джона Фоґерті й знову вітер.
Вони їли в «Стакейс». Їли в «Бургер-Кінґу». Зупинялися в «Смажених курчатах Кентуккі». Джек і Річард отримали по вечері, а Вовк замовив собі «родинне» відро і з’їв усі двадцять один шматочок. Якщо вірити звукам, то більшу частину кісток він також з’їв. Де це було? У Мансі. На околицях Мансі — «Таун Лайн Сіксплекс». Якраз перед тим, як їхні дупи запроторили в «Дім Сонця». Він усміхнувся… а тоді відчув, як стріла пробиває його серце. Хлопчик визирнув з вікна, щоб Річард не бачив блиску його сліз.
Другої ночі вони зупинилися в Джулсбурзі, штат Колорадо, і Вовк приготував для них розкішну вечерю на портативному мангалі, який дістав із багажника. Вони їли на засніженому полі під зірками, вдягнені в теплі парки, які купили за гроші з гітарного чохла. Метеоритний дощ пролітав над головою, і Вовк танцював на снігу, як дитина.
— Мені подобається цей хлопець, — задумливо сказав Річард.
— Ага, мені також. Ти мав би познайомитися з його братом.
— Мені б хотілося цього. — Річард почав збирати сміття. Те, що він сказав далі, збило Джека з пантелику. — Джеку, я багато чого забуваю.
— Що ти маєш на увазі?
— Саме це. Щомилі я пригадую дедалі менше і менше з того, що трапилося. Усе вкривається туманом. І я гадаю… гадаю, що саме цього мені й хочеться. Слухай, а ти впевнений, що з твоєю мамою все гаразд?
Джек тричі намагався зателефонувати мамі. Вона не відповідала. Він не надто через це переймався. Усе було гаразд. Він сподівався на це. Коли він приїде, вона буде там. Хвора… але досі жива. Він дуже сподівався.
— Так.
— Але чому тоді вона не відповідає на дзвінки?
— Слоут якимсь чином зіпсував телефон, — сказав Джек. — І також щось зробив із персоналом «Альгамбри», закладаюся. З нею досі все гаразд. Хворіє… але все гаразд. Досі там. Я відчуваю її.
— А якщо зцілення спрацює. — Річард трішки скривився, а тоді продовжив: — Ти досі… Ну тобто ти досі гадаєш, що вона дозволить мені лишитися з вами?
— Ні, — сказав Джек, допомагаючи Річарду зібрати рештки вечері. — Певно, вона захоче побачити тебе лише в притулку. Ну, або у в’язниці. Не будь придурком, Річарде, звісно ж ти можеш лишитися з нами.
281
Пісня «Бігти крізь джунглі» («Run Through the Jungle») гурту «Creedance Clearwater Revival».