Це була розкішна ідея, яка розвинулася в сильний роман про те, як ми передаємо свої знання та секрети. А ще це похмура та страхітлива історія про інопланетну машину, яка часом хапає та ковтає людей цілком. Було, правда, кілька незначних проблем. Наприклад, я ніц не знав про пенсильванську поліцію штату, але я не дозволяв цьому мені заважати. Я просто вигадав усе, чого не знав.
Мені можна було, бо я писав за зачиненими дверима, писав лише для себе та з думками про Ідеального Читача (моя ментальна версія Таббі рідко така ж ущиплива, як буває реальна дружина; у моїх фантазіях вона зазвичай аплодує і з сяючими очима заохочує мене без упину рухатися вперед). Один із разів, які запам’яталися мені найбільше, відбувався в номері на четвертому поверсі готелю «Еліот» у Бостоні; я сидів за столом під вікном і писав про розтин інопланетної кажаноподібної істоти, тим часом просто піді мною ринув велелюдний потік Бостонського марафону[270], а з бумбоксів на дахах ревіла «Dirty Water» гурту «The Standells». На вулиці була тисяча людей, а в моїй кімнаті жодної, що могла б обламати мені кайф і сказати, що ця деталь неправильна чи копи в західній Пенсильванії так не роблять, так що бє-бє-бє.
Цей роман — він називається «З Б’юїка 8»[271] — лежить у шухляді з кінця травня 1999 року, коли я завершив першу чернетку. Роботу затримували обставини, яких я не міг контролювати, але сподіваюсь і планую рано чи пізно провести кілька тижнів у Пенсильванії, де мені дали умовний дозвіл трохи поїздити з поліцією штату (за умови, яка здається мені, як не глянь, обґрунтованою, — не зображувати полісменів поганими, психами та ідіотами). Коли це станеться, я зможу повиправляти найгірші свої проколи й пододавати в роман гарних деталей.
Проте небагато. Дослідження — це передісторія і супутня інформація. В історії, яку я хочу розповісти в «Б’юїку 8», ідеться про монстрів і секрети, а не про робочі процеси поліції в Західній Пенсильванії. Я прагну додати дрібку правдоподібності, наче жменьку приправ, яку ви кидаєте в добрий соус для спагеті задля фінального штриха в смаку. Це відчуття реальності необхідне в будь-якому художньому творі, але особливо — в оповідці про анормальне та паранормальне. А ще достача деталей — за умови, що вони точні, — може породити хвилю листів від читачів, які люблять до всього доколупуватись і, вочевидь, живуть, аби розказувати письменникам, де ті облажалися (тон цих листів незмінно страшно веселий). Коли відступаєш від правила «пиши про те, що знаєш», дослідження не уникнути, і воно може неабияк доповнити вашу історію. Але не дозволяйте хвосту махати собакою, пам’ятайте, що ви пишете роман, а не наукову роботу. Історія завжди передусім. Гадаю, навіть Джейм Міченер і Артур Гейлі з цим би погодилися.
Мене часто запитують, чи вважаю я, що новому авторові художньої літератури буде користь від курсів або семінарів літературної творчості. Люди, які таке питають, дуже часто сподіваються відшукати універсальний ключик, таємний інгредієнт або магічну пір’їнку Дамбо, яких нізащо не знайти в аудиторіях чи письменницьких резерваціях, хай там що обіцяють буклети. Щодо мене, то я скептично ставлюся до письменницьких курсів, але не проти них у цілому.
У чудесному трагікомічному романі Т. Кораґессана Бойла «Схід — це схід»[272] є опис лісової колонії письменників, яка здалася мені казково-ідеальною. Кожен учасник має власну хатинку, де начебто весь день проводить за письмом. В обід офіціант із головної будівлі приносить до котеджів майбутніх гемінґвеїв та катерів коробку з обідом і ставить на східці ґанку. Дуже тихо ставить, щоб не порушити творчий транс мешканця хатинки. У кожній такій хатинці одна кімната призначена для письма, у другій стоїть ліжко для надважливого пообіднього сну… або для життєдайних пустощів з котримось із інших учасників.
Увечері всі члени колонії збираються в головному будинку за вечерею та п’янкими розмовами з письменниками-резидентами. Потім у вітальні перед гуркітливим вогнищем підсмажуються маршмелоу, пукається попкорн, п’ється вино і читаються вголос та критикуються оповідки членів колонії.
Для мене це звучало як абсолютно зачароване письменницьке середовище. Особливо мені сподобалося про те, що тобі під двері ставлять обід, тихенько залишають його, наче зубна фея — четвертак під подушкою дитини. Я так розумію, мене це привабило своєю віддаленістю від мого власного досвіду, коли творчий потік може в будь-який момент перерватися повідомленням від жінки, що забився унітаз і треба, щоб я його полагодив, чи дзвінком з офісу про неминучу загрозу пропущення мого чергового запису на прийом до стоматолога. У такі миті, я впевнений, у всіх письменників однакові думки, незалежно від рівня майстерності та успіху: «Боже, якби в мене були правильні умови для письма і правильні люди, які розуміють, тоді шедевр ТОЧНО просто лився б із мене».
Насправді ж я виявив, що повсякденні переривання та відволікання не надто шкодять ходу роботи і навіть можуть певним чином піти на користь. Зрештою, саме крупинки піску, які просочуються в мушлю устриці, допомагають утворити перлину, а не семінари з перлотворення з іншими устрицями. І чим дужче робота нависає над моїм днем, тим сильніше відчуття, що я мушу, а не просто хочу, і тим складніше стає її виконувати. Серйозною проблемою письменницьких майстерень є те, що мушу перетворюється на правило. Врешті-решт, ти прийшов не блукати самотньо, як хмарка, і відчувати красу лісів або велич гір. Ти маєш писати, чорт забирай, хоча б заради того, щоб твоїм колегам було що критикувати, коли вони смажитимуть свої кляті маршмелоу в головному будинку. Коли ж, з другого боку, щоб дитина вчасно потрапила в баскетбольний табір — не менш важливо, ніж ваша праця, то робота починає значно менше тиснути.
А стосовно тої критики, то наскільки вона цінна? З мого досвіду, на жаль, не дуже. Часто вона доводить до сказу своєю розмитістю. «Мені дуже сподобався настрій Пітерового оповідання», — може сказати хтось. «У ньому було щось… таке відчуття, не знаю… там таке лагідне, ну, ви розумієте… не знаю, як описати…»
Серед інших перлів письменницьких семінарів: «Мені здалося, що стиль, ну, такий, типу, ну ви розумієте»; «Поллі вийшла якась така стереотипна»; «Мені дуже сподобалися образи, бо я зміг побачити, про що він говорить, практично повністю».
І замість закидати цих дурних талалаїв їхніми ж свіжозасмаженими маршмелоу, багато хто з присутніх довкола вогню киває, усміхається, і вони видаються поважними та замисленими. І надто часто викладачі та письменники-резиденти кивають, усміхаються і видаються поважними та замисленими разом з усіма. Мало кому з учасників спадає на думку, що коли в тебе виникає відчуття, яке ти не можеш описати, то, ймовірно, не знаю, якось типу, мені здається, може, ти не на ті, блядь, курси прийшов.
Критика без конкретики не допоможе, коли сідаєш писати другу чернетку, а навпаки, може зашкодити. При цьому жодна з наведених вище ремарок, звісно, не зачіпає ні мову вашого твору, ні вміння розкрити сюжет; ці ремарки — просто вітер, який не приносить жодної реальної користі.
Крім того, повсякденна критика примушує вас писати при постійно відчинених дверях, а в моєму уявленні це нівелює її цінність. Яка вам користь із того, що офіціант буде безгучно навшпиньках приносити обід на ґанок і з такою ж запопадливою безгучністю йти навшпиньках геть, якщо ви щовечора читаєте вголос свою поточну роботу (чи роздаєте ксерокопії) групі майбутніх письменників, які розказують, що їм сподобалося, як ви передали тон і настрій, але хочуть знати, чи є якийсь символізм у ковпаку Доллі, отому з дзвіночками. Постійно тисне необхідність пояснювати, і багато вашої творчої енергії, на мою думку, прямує в хибному напрямку. Починаєш весь час ставити під сумнів своє письмо і його мету, тоді як мав би писати зі швидкістю бігу Пряникового чоловічка[273], викладати на папері ту першу чернетку, доки форма скам’янілості ще чітка і ясна у тебе в голові. Надто часто письменницькі курси дозволяють вставляти «Чекай, поясни, будь ласка, що ти мав на увазі під оцим».
270
Boston Marathon — щорічний марафон, який відбувається у місті Бостон, проводиться в третю неділю квітня.
271
«From a Buick 8» (2002), українською книга не видавалася.
272
«East Is East» (1990).
273
Gingerbread Man — імбирний пряник у формі чоловічка, головний персонаж західноєвропейського варіанта казки про Колобка.