2. Селен, убивця з Неттін-Гілла. Це чоловік, який втік з тюрми неподалік, і його шукають у болотах, і через це можна вирішити, що він якось пов’язаний із цією історією, але він із нею ніяк не пов’язаний.
3. Чоловік на Кичері. Це силует чоловіка, який Доктор Ватсон бачить якось уночі на болотах, але не пізнає його, а через це можна вирішити, що то був убивця. Але то був Шерлок Голмс, який потайки приїхав до Девона.
Також мені подобається «Собака Баскервілів», оскільки мені подобається Шерлок Голмс, і я гадаю, що якби я став справжнім детективом, то був би саме таким, як він. Він дуже розумний, розгадує таємниці й каже:
«У світі повно очевидних речей, на які ніхто й ніколи не звертає уваги».
Але він звертає на них увагу, і я також. А ще в тій книжці сказано:
«Шерлок Голмс мав просто неймовірну здібність абстрагувати свій розум за потребою».
І це також дуже схоже на мене, оскільки коли я насправді чимось захоплююсь, наприклад математикою або книжками про місії «Аполлон» чи великих білих акул, то я не помічаю нічого навколо себе і Батько може кликати мене до вечері, а я його не чую. Саме тому я так добре граю в шахи, оскільки я абстрагую свій розум за потребою і зосереджуюсь на гральній дошці, а згодом інша людина, із якою я граю, припиняє зосереджуватися й починає чухати носа або дивитися у вікно, і тоді вона робить помилку, а я виграю.
Ось що Доктор Ватсон говорить про Шерлока Голмса:
«…його розум… був зайнятий прагненням створити картину, у яку б укладалися всі ці дивні і на перший погляд не пов’язані між собою епізоди».
І саме це я намагаюся зробити за допомогою своєї книжки.
Шерлок Голмс також не вірить у надприродне, як-то: у Бога, казки, Собак із Пекла й прокляття, оскільки це все дурниці.
Я завершу цей розділ двома цікавими фактами про Шерлока Голмса.
1. В оповіданнях про Шерлока Голмса, які написав сер Артур Конан Дойл, Шерлок Голмс ніколи не носив мисливської шапочки, яка постійно на ньому в коміксах і фільмах. Мисливську шапочку вигадав чоловік на ім’я Сидні Педжет, який намалював ілюстрації до тих оповідань.
2. В оповіданнях про Шерлока Голмса, які написав сер Артур Конан Дойл, Шерлок Голмс ніколи не каже «Елементарно, мій любий Ватсон». Він так каже тільки в теле- й кінофільмах.
109
Того вечора я трохи пописав свою книжку, а наступного ранку взяв її з собою до школи, щоби Шивон змогла її почитати й сказати, чи я не наробив орфографічних та граматичних помилок.
Шивон прочитала книжку під час уранішньої перерви, коли вона, як завжди, сиділа з іншими викладачами в кутку ігрового майданчика за чашкою кави. Після вранішньої перерви вона прийшла, сіла біля мене й сказала, що вона прочитала уривок, у якому йшлося про мою розмову з місіс Александер.
— Ти розповів про це батькові? — спитала вона.
— Ні, — відповів я.
— Ти збираєшся розповісти про це батькові? — спитала вона.
— Ні, — відповів я.
— Добре. Як на мене, Крістофере, так буде краще, — погодилася вона, а потім додала: — Ти засмутився, коли дізнався про це?
— Дізнався про що? — спитав я.
— Ти засмутився, коли дізнався, що в твоєї мами й містера Шиєрса був роман? — пояснила вона.
— Ні, — відповів я.
— Ти не брешеш, Крістофере? — спитала вона.
— Я ніколи не брешу, — відповів я.
— Я знаю, Крістофере. Просто інколи нас щось засмучує, але ми не хочемо говорити іншим людям, що нас це засмучує. Нам хочеться тримати це в таємниці. А інколи нам буває сумно, але насправді ми не усвідомлюємо, що нам сумно. Тому й кажемо, що все гаразд. Але насправді це не так, — сказала вона.
— Я не засмутився, — повторив я.
— Якщо тобі стане через це сумно, то я хочу, аби ти пам’ятав, що завжди можеш прийти до мене й поговорити про це. Я гадаю, якщо ти зі мною поговориш, тобі може стати легше. А якщо тобі не буде сумно і ти все одно захочеш зі мною поговорити, то також приходь. Ти зрозумів? — спитала вона.
— Зрозумів, — відповів я.
— Добре, — сказала вона.
— Але я не засмутився. Оскільки Мати померла. І оскільки містер Шиєрс більше тут не живе. Тож я би засмучувався через те, чого не існує. А це дурниці.
Протягом першої половини дня я займався математикою, а на ланч відмовився від кішу, оскільки він був жовтий, але взяв моркву, горошок і багато томатного кетчупу. А на десерт я взяв крамбл з чорницею та яблуками, але без тіста, оскільки воно також було жовте, тому я попросив місіс Девіс прибрати тісто перед тим, як накладати крамбл мені в тарілку, оскільки немає значення, якщо різні типи їжі торкаються один одного перед тим, як вони власне опинилися на моїй тарілці.
Потім, після ланчу, я займався образотворчим мистецтвом із місіс Пітерс і зробив кілька малюнків інопланетян, які мали ось такий вигляд:
![Загадковий нічний інцидент із собакою _17.jpg](https://litlife.club/books/293904/read/images/_17.jpg)
113
Моя пам’ять схожа на фільм. Саме тому я дуже добре все запам’ятовую, наприклад розмови, які я записав у своїй книжці, як були вдягнені люди та як вони пахли, оскільки моя пам’ять має запашну доріжку, яка схожа на звукову доріжку в кіно.
І коли люди просять мене щось пригадати, то я просто натискаю Перемотку, Швидку Прокрутку Вперед або Паузу, як на відеопрогравачі, хоча скоріше як на двд-плеєрі, оскільки мені не треба Перемотувати всю плівку, щоби дістатися до дуже давнього спогаду. А також там немає кнопок, оскільки це відбувається в моїй голові.
Якщо мені скажуть: «Крістофере, розкажи, якою була твоя мама», то я зможу Перемотати спогади на різні випадки й розповісти, який вигляд вона мала саме в той час.
Наприклад, я міг би Перемотати на 4 липня 1992 року, коли мені було 9 років, і це була субота, і ми були на відпочинку в Корнуолі і після обіду пішли на пляж у місце під назвою Польперро. На Матері були шорти з джинсової тканини та блакитний бікіні-топ, і вона курила цигарки «Консулат» із ментолом. І вона не купалася. Мати засмагала на рушнику, який мав червоні й фіолетові смуги, і читала книжку Джорджетти Гейєр під назвою «На Маскараді». А потім вона закінчила засмагати, пішла до води поплавати й вигукнула: «Свята паніматко, як холодно!» І вона сказала, що мені також варто піти поплавати, але мені не подобається плавати, оскільки мені не подобається знімати з себе одяг. І вона підказала, що я можу просто підкотити штани й трохи зайти у воду, тож я так і зробив. Я стояв у воді, а Мати сказала: «Бачиш, як гарно». А потім вона пірнула спиною і зникла під водою, а я подумав, що її з’їла акула, і закричав, а вона знову виринула з води, підійшла до мене, підняла праву руку, розвела віялом пальці й сказала: «Нумо, Крістофере, торкнися моєї руки. Нумо, давай. Годі кричати. Торкнися моєї руки. Послухай мене, Крістофере. Ти зможеш». І трохи згодом я припинив кричати, підняв ліву руку, розвів пальці віялом, і ми торкнулися пучками, і Мати сказала: «Усе гаразд, Крістофере. У Корнуолі немає акул», і мені полегшало.
Тільки я не пам’ятаю, що відбувалося до того, як мені виповнилося 4 роки, оскільки я тоді неправильно дивився на речі, тож вони не змогли записатися належним чином.
І саме так я впізнаю людей, якщо не знаю, хто вони такі. Я дивлюся на те, як вони вдягнені, чи є в них ціпок, або дивна зачіска, або якісь певні окуляри, або якісь особливі жести, і тоді я виконую Пошук у пам’яті, аби подивитися, чи я зустрічав їх раніше.
Саме так я дізнаюся, як треба діяти в складних випадках, коли не знаю, що слід робити.
Наприклад, якщо люди кажуть речі, які не мають сенсу, на кшталт «Па-па», «крокодил», «чао», «гамадрил» або «Тебе тільки по смерть посилати», тоді я виконую Пошук і дивлюся, чи я не чув такого раніше.
А якщо хтось у школі лежить на підлозі, то я виконую Пошук у своїй пам’яті, аби знайти образ людини з епілептичним нападом, і я порівнюю цей образ із тим, що відбувається на моїх очах, тож я можу відрізнити, чи вони просто лежать і граються, чи сплять, чи в них стався епілептичний напад. І якщо в них епілептичний напад, то я маю відсунути подалі всі меблі, аби вони не забили собі голову, зняти з себе кофтину, покласти їм під голову й піти знайти якогось учителя.