— Краще не зчиняти бучі, я так вважаю, — промовив Батько.
Тоді я пішов у сад.
Шивон сказала, що коли ти пишеш книжку, то треба додавати описи якихось речей. Я відповів, що можна робити фотознімки й вставляти їх у книжку. Але вона пояснила, що сама ідея книжки полягає в тому, аби описувати речі за допомогою слів, щоб інші люди могли їх прочитати й скласти власне уявлення.
І вона сказала, що краще описувати цікаві або незвичайні речі.
Вона також додала, що мені треба описувати людей з мого роману, наводити одну-дві деталі, щоби читачі могли скласти про них своє власне уявлення. Ось чому я написав про черевики містера Джевонса з усіма їхніми дірками та про поліцейського, який мав такий вигляд, наче в його носі сидять дві миші, а також про Родрі, який пахнув чимось таким, для чого я не знаю назви.
Тож я вирішив описати сад. Проте сад був не дуже цікавий чи незвичайний. Це був просто сад із травою, сараєм і мотузкою для білизни. А небо було цікавим і незвичайним, хоча здебільшого буває навпаки, оскільки воно або повністю синє, або повністю сіре, або його затягують одноманітні хмари, і зовсім не схоже, що вони за сотні й сотні миль над твоєю головою. Більше схоже на те, що їх намалювали на великому даху. Але тоді на небі було багато різних хмар на різній висоті, тож можна було роздивитися, яке воно велике й далеке.
Найвище в небі багато маленьких білих хмар, схожих на риб’ячу луску або піщані дюни, і вони складалися в симетричний візерунок.
Нижче від них і на захід кілька великих хмар, які мали злегка оранжеве забарвлення, оскільки тоді вечоріло й сонце вже заходило.
Найближче до землі була величезна хмара, яка мала сіре забарвлення, оскільки це була дощова хмара. Вона мала видовжену загострену форму, ось така:
![Загадковий нічний інцидент із собакою _16.jpg](https://litlife.club/books/293904/read/images/_16.jpg)
Я довго дивився на неї і згодом побачив, що вона дуже повільно рухалася й схожа на інопланетний космічний корабель кілька кілометрів завдовжки, як у «Дюні», «Блейковій сімці» або «Близьких контактах третього ступеня», тільки він був не суцільний, а зроблений із крапель конденсованої води, із яких утворюються хмари.
Але ця хмара могла би бути інопланетним космічним кораблем.
Люди гадають, що інопланетний космічний корабель має бути твердим, зробленим із металу, мати прожектори по всьому корпусу й дуже повільно рухатися небом, оскільки саме такий вигляд мав би космічний корабель, якби його збудували люди, якби могли будувати такі великі кораблі. Проте інопланетяни, імовірніше, дуже відрізняються від нас, якщо вони існують. Вони можуть бути схожі на великих слимаків або бути пласкими, наче віддзеркалення. Або вони можуть бути завбільшки з планети. Або вони взагалі можуть не мати тіл. Вони можуть бути інформацією, як у комп’ютері. А їхні космічні кораблі можуть бути схожі на хмари або зроблені з непов’язаних предметів, таких як пил або листя.
Потім я прислухався до звуків у саду й почув спів пташки та шум автомобілів, який нагадував прибій на пляжі, і почув, як десь грає музика і як кричать діти. І коли я прислухався дуже уважно й стояв зовсім непорушно, то між цими шумами я чув у своїх вухах тоненький свист, коли вдихав і видихав повітря носом.
Я принюхався, аби визначити, чим пахне повітря в саду. Але нічого не відчув. Воно нічим не пахло. І це також було цікаво.
Потім я пішов додому й нагодував Тобі.
107
Моя улюблена книжка — «Собака Баскервілів».
У «Собаці Баскервілів» до Шерлока Голмса й Доктора Ватсона приходить Джеймс Мортімер, лікар із боліт Девона. Друг Джеймса Мортімера, сер Чарлз Баскервіль, помер від серцевого нападу, і Джеймс Мортімер гадає, що хтось міг перелякати його до смерті. Джеймс Мортімер також привозить старовинну згортку, у якій описується прокляття Баскервілів.
У цій згортці йдеться про те, що сер Чарлз Баскервіль мав предка на ім’я сер Г’юґо Баскервіль, який був буйним і безбожним поганцем. Він хотів зайнятися сексом із дочкою фермера, але вона втекла, і він погнався за нею болотами. А його друзі, які були шибайголовами та гульвісами, поїхали за ним.
А коли вони його знайшли, то дочка фермера вже померла від знесилення й перевтоми. І вони побачили великого чорного звіра, який був схожий на гончака, але більший за будь-якого гончака, що його коли-небудь бачила смертна людина, і той собака розірвав горло серу Г’юґо Баскервілю. І один із друзів тої ж ночі помер від переляку, а двоє інших до кінця своїх днів рішилися глузду.
Джеймс Мортімер гадає, що Собака Баскервілів могла налякати до смерті сера Чарлза, і він непокоїться, що його синові та спадкоємцю, серу Генрі Баскервілю, загрожуватиме небезпека, якщо він переїде до маєтку в Девоні.
Тож Шерлок Голмс посилає Доктора Ватсона до Девона разом із сером Генрі Баскервілем і Джеймсом Мортімером. Доктор Ватсон намагається дізнатися, хто міг убити сера Чарлза Баскервіля. А Шерлок Голмс каже, що він залишиться в Лондоні, але потайки приїжджає до Девона та проводить власне розслідування.
Потім Шерлок Голмс дізнається, що сера Чарлза вбив сусід на ім’я Степлтон, колекціонер метеликів і далекий родич Баскервілів. Степлтон бідний, тому намагається вбити сера Генрі Баскервіля, щоби отримати в спадок маєток.
Для того щоби це зробити, він привіз із Лондона величезного собаку й вимазав його шерсть фосфором, аби вона світилася в темряві, і саме цей собака налякав сера Чарлза Баскервіля до смерті. І Шерлок Голмс разом із Ватсоном і Лестредом зі Скотленд-Ярда його впіймали. Шерлок Голмс і Ватсон застрелили собаку, який був одним із тих двох псів, яких убили в цьому оповіданні, і це погано, оскільки собака був ні в чому не винен. А тоді Степлтон тікає в Ґрімпенську трясовину, що в тих болотах, і помирає, оскільки тоне в плаву.
В оповіданні є уривки, які мені не подобаються. Один з уривків — це старовинна згортка, оскільки її написано старою мовою, яку важко зрозуміти, наприклад:
«Тож нехай ця історія навчить вас не страхатися виплодів минулого, але натомість бути недріманними в майбутньому, аби не збудити собі на смерть хибні пристрасті, від яких наш рід зазнав таких страждань».
А інколи сер Артур Конан Дойл (автор цього оповідання) описує людей таким чином:
«Було щось трохи недоладне в цьому обличчі, якась зашкарублість у виразі, якась твердість, можливо, в очах, якась слабкість у вигині губ, що псувало цю досконалу красу».
Я не знаю, що означає «твердість, можливо, в очах», і мене не цікавлять обличчя.
Але інколи мені подобається зустрічати невідомі слова, оскільки тоді їх можна знайти в словнику, наприклад «стромовина» (це круте урвище) або «кичера» (гора з голою вершиною).
Мені подобається «Собака Баскервілів», тому що це детективна історія, у якій є справжні підказки й такі, що можуть завести в Глухий Кут.
Ось кілька справжніх підказок:
1. У сера Генрі Баскервіля зникають обидва черевики, коли він зупиняється в одному з готелів Лондона. Це означає, що хтось хоче дати їх Собаці Баскервілів, аби він запам’ятав запах, наче мисливський собака-слідопит, і зміг напасти на сера Генрі. Це означає, що Собака Баскервілів — не надприродна істота, а звичайний пес.
2. Степлтон єдиний, хто знає безпечні стежки в Ґрімпенській трясовині, і він радить Ватсону триматися звідти подалі заради власної безпеки. Це означає, що він щось переховує в Ґрімпенській трясовині й не хоче, аби це хтось побачив.
3. Місіс Степлтон каже Доктору Ватсону «негайно повертатися до Лондона». Оскільки вона гадає, що Доктор Ватсон — це сер Генрі Баскервіль, і вона знає, що її чоловік хоче його вбити.
А ось кілька підказок, які можуть завести в Глухий Кут:
1. У Лондоні за Шерлоком Голмсом і Ватсоном стежить чорнобородий чоловік в екіпажі. Тому можна вирішити, що цей чоловік — Беррімор, доглядач маєтку Баскервілів, оскільки він єдиний, хто має чорну бороду. Але насправді за ними стежить Степлтон, який почепив накладну бороду.