Ти теж у моїй голові сварила мене: «Чому ти не пішла за нею, як я пішла за тобою? Чому ти не врятувала її, як я врятувала тебе? Коли мені було сімнадцять років, я врятувала сестру, яка мало не потонула». Коли тобі були сімнадцять, Нел, ти сунула мене головою в воду і потримала так. (Знову стара суперечка. — Ти одне, я інше, ти одне, я інше, у мене сил більше немає, годі.)
І тут — оце. У гудінні виснаження, за нудотною пеленою страху я щось побачила. Немовби якийсь рух, тінь на межі мого поля зору. «Чи справді я, питала ти, погнала тебе до води?» Чи була це ти, чи Роббі? Чи якесь поєднання?
Підлога неначе нахилилася, і я схопилася за стіл, щоб утриматися на ногах. Якесь поєднання. Мені перехопило подих, у грудях стисло, наче перед нападом паніки. Я чекала, що перед очима побіліє, але цього не було. Я і далі стояла й дихала. Якесь поєднання. Я побігла до сходів, заскочила до твоєї кімнати, і там… Ця фотографія, де ти й Ліна, і вона хижо посміхається — це не твоє. Це не твоя посмішка. Це його. Посмішка Роббі Кеннона. Я розумію це зараз, згадала її, коли він лежить на тобі та втискає твої плечі в пісок. Ось хто вона, ось хто Ліна. Вона — поєднання! Ліна і твоя, і його. Ліна — дочка Роббі Кеннона.
Я сіла на ліжко з фотографією у руці. Ти і вона всміхалися мені, так що мені на очі набігли гарячі сльози — і нарешті я плакала за тобою, як мала плакати на твоєму похороні. Я думала про нього в той день, про те, як він дивився на Ліну — я геть неправильно зрозуміла цей погляд. Не хижий, а власницький. Він дивився на неї не як на дівчину, яку хоче спокусити, щоб нею володіти. Вона вже належала йому. То, може, він прийшов до неї, аби забрати те, що належить йому за правом?
Роббі неважко знайти. Його батько колись мав низку люксових автосалонів по всьому північному сході. Компанія називалася «Кеннон карс». Її вже немає, вона збанкрутувала багато років тому, але існувала менша, дешевша, жалюгідніша її версія у Ґейтсхеді. Я знайшла сяк-так зліплений веб-сайт із зображенням його на головній сторінці, на фотографіях, судячи з усього, не нових. Тоді черевце в нього було менше, у рисах обличчя ще лишався натяк на красивого жорстокого хлопчика.
Я не дзвонила в поліцію, тому що була впевнена, що вони не стануть слухати мене. Я просто взяла ключі від машини й пішла. Я була майже задоволена собою, коли виїхала з Бекфорда — я здогадалася, я взяла ситуацію під контроль. І чим далі я від’їздила від села, тим сильніше відчувала, як розвіюється туман утоми, як розпружуються мої кінцівки. Я відчула голод, звірячий голод, і насолоджувалася ним; я вкусила себе за щоку й відчула смак заліза. Нагору спливла якась колишня частина мене, несамовита, безстрашна, древня; я уявляла, як кидаюся на нього, деру його пазурами. Я уявляла себе амазонкою, яка рубає його на шматки.
Автосалон був у напівзруйнованій частині міста, під залізничним мостом. Зловісне місце. На той час, коли я приїхала, я вже не була така хоробра. Мої руки тремтіли, коли я тяглася перемкнути передачу або натиснути перемикач індикатора, у роті вже стояв смак жовчі, а не крові. Я намагалася зосередитися на тому, що я маю зробити — знайти Ліну, зробити, щоб Ліна була в безпеці — але вся моя енергія йшла на те, щоби прогнати геть спогади, які я півжиття не випускала на поверхню, спогади, які тепер підіймалися, немов тріски у воді.
Я припаркувалася через дорогу від салону. На вулиці стояв чоловік, курив цигарку — молодший, не Кеннон. Я вийшла з машини і на неслухняних ногах перейшла дорогу, щоб поговорити з ним.
— Я сподівалася поговорити з Робертом Кенноном? — сказала я.
— А, про движок, так? — сказав він, показуючи на машину позаду мене. — Можете просто принести його…
— Ні, не про це. Мені потрібно поговорити… Чи він тут?
— Це не про двигун? Ну, то він у кабінеті, — сказав він, хитнувши головою назад. — Заходьте, якщо хочете.
Я заглянула в печерну темряву, і в мене стиснуло шлунок.
— Ні, — сказала я так твердо, як могла. — Я б воліла поговорити з ним тут.
Він цикнув зубом і викинув недопалок на вулицю.
— Ну то як собі хочете, — сказав він, і неквапом зайшов досередини.
Я засунула руку в кишеню і зрозуміла, що телефон у мене в сумці, а та досі на пасажирському сидінні. Я зібралася йти назад, знаючи, що якщо я це зроблю, то вже не повернуся, якщо опинюся у безпеці на водійському сидінні — то втрачу всі рештки мужності, увімкну двигун і поїду.
— Чим я можу вам допомогти? — тут я застигла на місці. — Хочете чогось, кралечко?
Я озирнулася — і там був він, ще потворніший, ніж у день похорону. Його обличчя стало важким, якимось винуватим, ніс — багряним із синіми прожилками, які розходилися на щоки, як русла річок. Його хода була знайома, корабельна — він перевальцем підійшов до мене.
— Я, напевно, вас знаю?
— Ви Роберт Кеннон? — запитала я.
— Так, — сказав він. — Я Роббі.
На якусь хвилю мені стало його шкода. Він досі використовує зменшувальне ім’я. Роббі — це ім’я дитини, ім’я маленького хлопчика, який бігає в саду і лазить по деревах. Так не можуть звати товстого невдаху, банкрута із зачуханого автосалону на гівняному районі. Він зробив ще крок у мій бік, і я відчула його запах — запах тіла і випивки, і весь жаль розвіявся, коли моє тіло згадало відчуття його, як він навалився не мене, не даючи дихати.
— Послухайте, любонько, я дуже зайнятий, — сказав він. Мої руки стиснулися в кулаки.
— Вона тут? — запитала я.
— Яка «вона»? — Він насупився, потім закотив очі й поліз у кишеню джинсів за цигарками. — Ах ти ж бля, ви часом не подруга Шеллі, ні? Бо я її старому казав, що не бачив тут цю шляйку вже кілька тижнів, тож якщо ви про неї, то можете піти погуляти, ага?
— Ліна Ебботт! — сказала я, скорше навіть просичала. — Вона тут?
Він закурив цигарку. У його тьмяних карих очах щось зблиснуло.
— Ви шукаєте… кого тепер? Дівчинку Нел Ебботт? А ви хто? — він роззирнувся. — А чому ви думаєте, що дівчинка Нел тут?
Він не прикидався. Він був занадто дурним, щоб брехати, це було очевидно. Він не знав, де Ліна. Він не знав, хто вона. Я зібралася йти. Що довше я стоятиму тут, то цікавіше йому буде. То більше я викажу.
— Тримайтеся, — сказав він, поклавши руку мені на плече, і я розвернувся, відштовхнувши його подалі.
— Гей, помаленьку! — сказав він, піднявши руки, роззираючись на всі боки, ніби шукаючи підтримки. — Що таке? Та ти… — Він примружився. — Я бачив — ти була на похороні.
І до нього нарешті дійшло.
— Джулія? — Його обличчя розпливлося в усмішці. — Джуліє! Ах ти ж чорт. Я тебе й не впізнав… — він окинув мене поглядом з голови до п’ят. — Джулія. Ти б хоч сказала!
Він запросив мене на чай. Я розреготалася, не могла зупинитися, я сміялася, аж сльози потекли по обличчю, і він стояв, спочатку трохи підсміюючись зі мною, а потім його непевні веселощі вичерпалися, і він стояв похмурий, нічого не розумів і просто дивився на мене.
— Та що ж таке? — роздратовано запитав він.
Я витерла очі тильним боком долоні.
— Ліна втекла, — сказала я. — Я шукала її всюди, я подумала, може…
— Ну, вона не тут. Чого б їй тут бути? Я навіть не знаю цю дитину: оце вперше її на похороні побачив. Якщо чесно, аж у жар мене кинула. Викапана Нел, — він, як міг, зробив занепокоєну міну. — Мені було шкода чути про те, що сталося. Дійсно шкода, Джуліє.
Він спробував торкнутися мене знову, але я ухилилася. Він підійшов ближче до мене.
— Я просто… Я не можу повірити, що ти Джулія! Ти так змінилася. — Його лице розпливлося в потворній посмішці. — Не знаю, як я міг забути, — сказав він тихим і низьким голосом. — Я ж тобі целку пробив, еге ж, дівчинко? — Він засміявся. — Давно колись. Хлоп — і збив вишеньку!
Хлоп! Радісний звук повітряних кульок і днів народження. І вишні, солодкі на губах, смачні, липкі — це все у мільйон разів приємніше від його слизького язика у мене в роті та його брудних пальців, які розкривали мене. Я думала, що мене знудить.