Я встаю і підходжу до дверей у провулок. Там ми знаходимо мою міс Кеті — вона стоїть у провулку, загорнута в шубу, схрестивши руки на грудях, обіймаючи себе в холодному світанку.
Я питаю, чи не мала вона повернутися лише через кілька місяців?
А міс Кеті каже:
— Я знайшла щось краще, ніж тверезість... — Вона махає лівою рукою, підмізинний палець спалахує алмазним солітером від Гаррі Вінстона, і каже: — Я знайшла Пако Еспозіто!
Діамант — різець, яким вона викарбувала серце, так глибоко дряпаючи скло. Серце і стріла Купідона, гравіровані у вікні, що виходить у провулок. Ще одна обручка, яку вона сама собі придбала.
У неї за спиною стоїть молодик, увішаний, як новорічна ялинка, багажем: сумками, мішками для одежі, валізами й сумочками. Всі — від Луї Віттона. На ньому сині штани з деніму, коліна яких почорніли від машинного мастила. Рукава його синьої сорочки із тканини «шамбре» високо підгорнуті, відкриваючи руки з татуюванням. Його ім’я, Пако, вишите в нього на сорочці. Його одеколон — сморід високоякісного бензину.
Фіалкові очі міс Кеті сіпаються по моєму обличчю — зліва направо, згори донизу — так, як вони би переглядали виправлення в діалозі, зроблені в останню хвилину.
Єдина причина, з якої Кетрін Кентон узагалі погодилася лягти до лікарні, полягала в тому, що вона так полюбляла втікати. У перервах між зйомками вона палко бажала взяти участь у драмі, де потрібно долати замкнені двері, огороджені ґратами вікна, заспокійливі засоби та гамівні сорочки. Робить крок у будинок із холодного провулка, пара йде у неї з рота, моя міс Кеті взута в картонні пантофлі. Не Мадлен Віонне[53]. Вона вдягнена в тонку сукню під шубку із чорно-бурої лисиці. Не Віра Максвелл[54]. Щоки міс Кеті лущаться від сонця й тому рожеві. Вітер розкидав її золотаво-каштанове волосся, яке стало наче великі хвилі. Її сині пальці стискають ручки сумки для покупок, котру вона підіймає, щоб поставити її на кухонний стіл.
У третій дії сценарію Гелман керує «Енола Ґей»[55], а той мчить, майже торкаючись японських сосен, і гігантських панд, і гори Фудзі, на своєму шляху до Хіросіми. В уявному епізоді камера наближається до Гелман, яка розмахує мачете, намагаючись каструвати Джека Ворнера[56]. Вона здирає шкіру живцем із Луїса Б. Майєра[57]; він кричить і стікає кров’ю. Вона сильніше стискає пальці на важелі, котрий відкриває бомбовий відсік. Її смертоносний вантаж мерехтить чистим світлом, як наречена, вкрита дрібними перлами й білим мереживом, що майорить на вітрі.
У своїй власній кухні моя міс Кеті опускає руки в сумку для покупок і витягає звідти кудлатий шматок своєї шуби. Нерівна купа волосся, здається, тремтить, коли вона кладе її на сценарій Гелман. Два ока із чорних ґудзиків блимають і відкриваються. На столі вологий і кудлатий жмуток скорочується, а потім вибухає голосним «апчхи». Між двома очима-ґудзиками шерсть розходиться, і з’являються два ряди крихітних, гострих зубів. Гаряче дихання, клапоть рожевого язика. Цуцик.
Навколо нової діамантової обручки її руки, руки кінозірки посічені і вкриті струпами засохлої червоної крові, заплямовані старою кров’ю. Простягнувши руки, щоб я побачила зворотний бік обох долонь, міс Кеті каже:
— У цій лікарні був колючий дріт.
Її шрами від колючого дроту такі ж жахливі, як будь-які рани, котрі Ліліан виставляє напоказ, як отримані в бригаді імені Авраама Лінкольна[58]. Не такі серйозні, як шрами Ави Ґарднер після кориди з Ернестом Гемінґвеєм. Чи шрами Ґора Відала, отримані ним від Трумана Капоте.
— Я підібрала бідолаху, який заблукав, — каже міс Кеті.
Я питаю, кого саме. Собаку чи чоловіка?
— Це пекінес, — каже міс Кеті. — Я охрестила його Лавербоєм.
Найостанніший із «Джаз-бенду колишніх», Пако, прибуває після сенатора, котрий прибув після хлопчика з хору підорів, котрий прибув після сталеплавильного магната, котрий прибув після актора-невдахи, котрий прибув після дешевого позаштатного фотографа, який прибув після великого кохання із старших класів школи. І всі вони — ті собаки, що заблукали, і чиї фотокартки вишикувалися на камінній поличці в її розкішному будуарі нагорі.
Виставка пройдисвітів із тих, кого Волтер Вінчелл назвав би «Жили недовго і нещасливо».
Кожна романтична пригода, той тип самовбивчої поведінки, який Гедда Гоппер назвала би «Одружись на Карі». Замість того, щоб устромити меч собі в живіт, ти раз за разом кидаєшся на найнедоречніший ерегований пеніс.
Хлопці, з якими одружується міс Кетрін, вони не стільки її чоловіки, скільки зірки другої величини. Сувеніри. Кожен із них просто свідок, який має підтвердити її останню сміливу пригоду, як Реймонд Мессі чи Фредерік Марч[59], будь-який виконавець головної ролі, поруч із яким вона може битися у «Столітній війні». Граючи Амелію Ергарт[60], яка заховалася із шампанським і білуговою ікрою в романтичній кабіні пілота Чарлза Ліндберґа[61] під час його довгого польоту над Атлантикою. Клеопатру, яку викрали під час Хрестових походів і видали заміж за короля Генріха VIII.
Кожне весільне фото було не стільки приємним спогадом, скільки шрамом. Доказом сценарію якогось фільму жахів, що його пережила Кетрін Кентон.
Міс Кеті ставить цуцика на сценарій Гелман, гучно ляснувши по сцені, де Лілі Гелман і Джон Вейн[62] підіймають американський прапор над горою острова Іото[63]. Зануривши покриту струпами руку в кишеню шуби із чорно-бурої лисиці, міс Кеті витягує стосик перев’язаних паперів, де кожна сторінка починається зі штампа «Лікарня та відділення виправного лікування Байт Госпітал».
Викрадений стосик рецептурних бланків.
Міс Кеті змочує кінчик олівця для брів фірми «Есте Лаудер», торкаючись його розовим кінчиком язика. Написавши кілька слів під штампом, вона робить паузу, підіймає очі й питає:
— Скільки букв «с» у слові дарвосет?
Хлопець, котрий тримає її багаж, питає:
— Коли ми вже будемо у Голлівуді?
Лос-Анджелес, місто, яке Лоуелла Парсонз назвала б «приблизно 300 квадратними милями і 12 мільйонами людей, які згрупувалися коло Айрін Майєр Селзнік»[64].
У цей момент ми наводимо камеру, даючи великий план, на Лавербоя — у ту саму мить, коли крихітний пекінес скидає власну гарячу, смердючу атомну бомбу, накриваючи всього генерала Дуґласа Т. Мак-Артура.
АКТ ПЕРШИЙ, сцена четверта
Кар’єра кінозірки вимагає або допомагати всім, або не звертати увагу ні на чиї проблеми. Використовуючи шарм, і вроду, і гарний настрій, примушувати життя виглядати легким. «Проблема в тому, — колись сказала Глорія Свенсон[65], — що коли ніколи не плакати на публіці... що ж, публіка починає думати, що ти взагалі ніколи не плачеш».
Акт перший, сцена четверта починається з того, що Кетрін Кентон гойдає урну. Декорації: погано освітлене, затягнуте павутинням потайне місце Кетрін Кентон, глибоко під землею, під кам’яною будівлею собору Святого Патріка. Ми бачимо, як відмикаються і широко відкриваються пишно оздоблені бронзові двері, в які заходять плакальники. На камінній поличці, на задньому плані схованки, куди падає тінь, стоять різноманітні урни, виготовлені з різних відполірованих металів — бронзи, міді, нікелю, на одній гравірування з написом «Казанова», на другій — «Дарлінґ», на третій — «Ромео».
53
Мадлен Віонне (1876—1975) — французький дизайнер, прозвана «королевою косого розрізу» та «архітектором серед кравчинь».
54
Віра Максвелл (1901—1995) — легендарний дизайнер спортивного одягу.
55
«Енола Ґей» — стратегічний бомбардувальник моделі В-29 «Суперфортеця» 509-ї Змішаної групи ВПС армії США, який 6 серпня 1945 року скинув ядерну бомбу «Малюк» на Хіросіму. Літак названо на честь Еноли Ґей Тіббетс, матері командира і пілота Пола Тіббетса.
56
Джек Ворнер (1892—1978) — президент та рушійна сила «Ворнер Бразерс».
57
Яуіс Б. Майер (1884—1957) — один з перших кінопродюсерів, відомий як керівник та один із засновників голлівудської студії « Metro-Goldwyn-Mayer» та Американської кінематографічної академії мистецтв та наук, яка щорічно влаштовує кінопремію «Оскар».
58
Бригада імені Авраама Лінкольна — група добровольців, які служили в міжнародних бригадах під час громадянської війни в Іспанії.
59
Реймонд Мессі, Фредерік Марч — американські актори.
60
Амелія Мері Ергарт (1897—1937) — американська авіаторка, одна з перших жінок-пілотів, перша жінка, що перелетіла Атлантичний океан. Була також відома як оратор, письменниця, журналістка і популяризатор авіації. Була кумиром раннього руху фемінізму.
61
Чарлз Ліндберґ (1902—1974) — американський льотчик, який у 1927 році здійснив перший трансатлантичний переліт із заходу на схід.
62
Джон Вейн (1907—1979) — американський актор.
63
Іото — острів вулканічного походження, найбільший з архіпелагу Вулканів, південної частини групи островів Оґасавара. Іото відомий завдяки битві, яка відбувалася тут з лютого по березень 1945 року між військами Японії і США під час війни на Тихому океані.
64
Айрін Майєр Селзнік (1907—1990) — відомий театральний продюсер і донька Луїса Майера.
65
Ґлорія Свенсон (1899—1983) — американська акторка епохи німого кіно.