— Не підходьте, бо яремну вену їй простромлю!
Ми пішли за ними на безпечній відстані. Він тягнув Альтею в коридор, та смикалася й хвицалася ногами. Біля овального стола він ухопив її за горло, підніс бурульку на дюйм до її ока і заволав:
— Ось мої вимоги!
Та продовжити не встиг — Альтея вибила бурульку йому з руки, та полетіла і встромилася в сторінки Мапи днів. Не встиг його рот округлитися від подиву, як Альтея вхопила Коула рукою спереду за штани й стиснула. Кругле «О» видовжилося в гримасу від больового шоку.
— Зараз! — проревіла Емма й разом зі мною та Бронвін рвонула до них через дерев’яні двері. Та поки ми бігли, відстань у тій великій кімнаті неначе позіхнула, і за кілька секунд у бійці між Альтеєю та Коулом відбувся ще один поворот: Коул відпустив Альтею і впав на стіл, розкинувши руки й хапаючись за бурульку. Альтея впала разом із ним, але його не відпустила (обома руками вона стискала його стегно). Усю нижню половину його тіла швидко сковувала крига. Вона паралізувала його від попереку й нижче. Руки Альтеї примерзли до його ноги. Коул дотягнувся одним пальцем до бурульки, потім ухопився всією рукою і, стогнучи від зусилля й болю, витягнув її з Мапи та вигнувся, щоб занести кінчик бурульки над спиною Альтеї. Він вищав, щоб вона зупинилася, щоб відпустила його й розтопила лід, інакше він її прохромить.
Нам лишалося пробігти лічені ярди, але Бронвін ухопила нас із Еммою і відтягла назад.
— Стій! Припини! — кричав Коул. Риси його обличчя спотворив біль, крига стрімко піднімалася по грудях і плечах. За кілька секунд руки й кисті рук теж скує лід.
Альтея не зупинялася.
І тоді Коул виконав погрозу — вдарив її бурулькою в спину. Альтея вся стислася від шоку, застогнала. До них підбігла, викрикуючи ім’я дівчини, пані Королик. А крига, що охопила майже все тіло Коула, дуже швидко відступала. Коли пані Королик опинилася біля них, він уже був майже вільний. Однак лід танув скрізь — танув і відступав так само швидко, як і Альтеїне життя. Лід на горищі вже крапав і лився дощем крізь стелю так, як Альтеїна кров витікала з її тіла. Пані Королик підхопила її, ослаблу, в обійми. Альтея відходила.
Бронвін вискочила на стіл. Однією рукою вона тримала Коула за горло, іншою ж розтерла його крижану зброю на снігові крихти. Ми чули, як тане лід на поверхах під нами. Потім він щез із вікон. Ми побігли виглянути надвір і побачили, як вода ллється з нижніх вікон на вулицю, а солдати в сірому міському камуфляжі тримаються за ліхтарні стовпи й пожежні гідранти, щоб не змило крижаними хвилями.
Потім ми почули гупання чобіт на нижніх поверхах і на даху, а вже за хвилину солдати увірвалися в кімнату зі зброєю та криками. У деяких були окуляри нічного бачення, і в усіх звідусіль стирчала зброя: компактні кулемети, пістолети з лазерними прицілами, бойові ножі. Їм утрьох довелося відтягувати Бронвін від Коула, а той хрипів крізь напівроздушену трахею:
— Хапайте їх і не панькайтеся!
— Виконуйте їхні накази, бо вам зроблять боляче! — прокричала пані Королик, благаючи, щоб ми не опиралися. Але випускати з рук бездиханне тіло Альтеї не хотіла, тому першу показову розправу влаштували над нею: вирвали Альтею і жбурнули пані Королик на долівку, а один солдат вистрелив з автоматичного пістолета в стелю, просто щоб нас налякати. Я побачив, що Емма збирається запалити в руках вогняну кулю, вхопив її за лікоть і став благати, щоб вона цього не робила:
— Не треба, будь ласка, вони вб’ють тебе!
А тоді мене вдарили в груди прикладом гвинтівки, і я впав на підлогу, хапаючи ротом повітря. Хтось із солдатів зв’язав мені руки за спиною.
Я почув, як вони нас рахують. Коул називав наші імена, особливо наголосив, щоб не проґавили Міларда. Бо, звісно, провівши останні три дні з нами, він уже знав нас усіх, усе про нас знав.
Мене поставили на ноги, і нас усіх погнали через двері в коридор. Поряд зі мною спотикнулася Емма. У волоссі в неї видно було кров, і я прошепотів:
— Будь ласка, роби те, що вони наказують.
І я знав, що вона мене почула, хоч і не показала цього. На обличчі в неї відображалися змішані емоції: лють, страх, шок і, здається, жаль за всім тим, що в мене щойно вкрали.
По сходах суцільним потоком котила свої води біла річка, спадала порогами. Іти можна було тільки нагору. Нас проштовхали сходами, крізь дверцята на яскраве світло дня й далі на дах. Усі були мокрі, змерзлі й такі перестрашені, що могли тільки мовчати.
Усі, крім Емми.
— Куди ви нас ведете? — вимогливо запитала вона.
Коул підійшов до неї впритул і вишкірився в обличчя, її скуті руки тримав у неї за спиною солдат.
— У дуже особливе місце, — промовив Коул, — де жодної краплі ваших дивних душ не буде втрачено.
Емма здригнулася, а він зареготав і відвернувся, потягуючись і позіхаючи. З лопаток у нього на спині випиналася пара дивних вузлуватих утворень, схожих на зародки недорозвинених крил. То була єдина зовнішня ознака того, що цей виродок був родичем імбрини.
![Місто порожніх. Втеча з Дому дивних дітей i_058.jpg](https://litlife.club/books/285942/read/images/i_058.jpg)
З даху сусідньої будівлі волали якісь голоси. Інші солдати. Вони прокладали між дахами розбірний міст.
— А як щодо мертвої дівчини? — спитав один із солдатів.
— Який жаль, така марна смерть. — Коул поцокав язиком. — Я б із насолодою повечеряв її душею. Сама по собі душа дивної людини не має смаку, — сказав він, звертаючись до нас. — Її природна консистенція трохи схожа на желатин і липка, але якщо її збити з дещицею соусу ремулад та намастити на біле м’ясо, то вона буде цілком їстівна.
І він зайшовся реготом, дуже гучним і тривалим.
Поки нас переводили одного за одним через широкий розбірний міст, я відчув у животі знайомий укол болю, слабкий, проте він міцнів — повільно, та неухильно. Розморожений порожняк неквапом повертався до життя.
Десятеро солдатів маршем вивели нас із контуру, повз ярмаркові намети, і павільйони, і ярмаркових роззяв, через вузькі лабіринти провулків з ятками, їхніми продавцями й малими босяками, що проводжали нас зачудованим поглядами, у кімнату для маскування, повз кучугури скинутого одягу, який ми після себе залишили, і вниз у підземку. Солдати підштовхували нас, гаркали на нас, щоб мовчали (хоч за багато хвилин ніхто й слова не зронив), щоб тримали голови опущеними й залишалися в строю, якщо не хочемо дістати удар прикладом.
Коула з нами не було — він залишився, щоб «провести зачистку» з додатковим контингентом солдатів. Напевно, це означало прочесати контур у пошуках тих, хто переховувався, і дезертирів. Востаннє, коли ми його бачили, він натягав пару сучасних берців та армійський мундир і сказав нам, що його вже нудить від наших облич, але він побачиться за нами «на тому боці», хоч би що це означало.
Ми пройшли через часовий кордон і знову потрапили в майбутнє — але цих тунелів я не впізнав. Рейки та шпали тепер були всуціль металеві, та й лампи в тунелях помінялися — з червоних ламп розжарювання перетворилися на флуоресцентні, що блимали й світили хворобливо-зеленим кольором. А тоді ми вийшли з тунелю на платформу, і я зрозумів причину: ми вже були не в дев’ятнадцятому сторіччі, ба навіть не в двадцятому. Натовп біженців, які шукали порятунку від бомбардування, зник, і станція була майже порожня. На місці кругових сходів, якими ми спустилися, біг ескалатор. Над платформою висіло світлодіодне табло: «ДО НАСТУПНОГО ПОЇЗДА: 2 ХВИЛИНИ». На стіні була реклама фільму, який я бачив улітку, саме перед тим, як загинув дід.
Тисяча дев’ятсот сороковий залишився позаду. Я знову опинився в теперішньому.
Дехто з дітей це помітив, і на їхніх обличчях відбився подив навпіл з переляком, неначе вони боялися, що за лічені хвилини стрімко постаріють. Але по-моєму, для більшості жах від нашого раптового полону полягав не в тому, що їх знищить наша несподівана мандрівка в теперішнє. Їх турбувало, що в них віднімуть душі, а не те, що з’являться старечі пігментні плями й сиве волосся.