— Дві тисячі сімсот? — спитав я, зиркнувши на лице померлого хлопця, чиї риси збереглися напрочуд добре. — Але ж він має такий вигляд, наче…
— Так буває тоді, коли найкращі роки твого життя проходять у середовищі, де немає кисню й бактерій, наприклад, на дні нашого болота. Те болото — наче джерело молодості, звісно, за тієї неодмінної умови, що ви вже встигли померти.
— Так онде ви його знайшли! У болоті!
Хранитель розсміявся.
— Та ні, то не я його знайшов. Його знайшли копачі торфу, вони рили яму біля кам’яного кургану ще в сімдесятих роках. Хлопець мав такий свіжий вигляд, що ті копачі подумали — а чи не гуляє десь у Кернгольмі вбивця на свободі? Але потім приїхали поліцаї і виявили, що лук, який мав той хлопець у руці, належав до кам’яної доби, а таких петель з людського волосся, яку померлий мав на своїй шиї, вже давно не виготовляють.
Я аж здригнувся.
— Щось типу людської пожертви, еге ж?
— Саме так. Його вбили комбінованим способом: задушили, утопили, випотрошили нутрощі і завдали смертельного удару по голові. Схоже на багатократно гарантоване вбивство, чи не так?
— Гадаю, що так.
Мартін розреготався.
— Він гадає!
— Гаразд, я не сумніваюся, що це так.
— Безсумнівно, так. Але для нас, людей сучасних, найдивовижніше ось що: скоріш за все, цей хлопець пішов на смерть добровільно. І навіть з радістю. Його одноплемінники вірили, що оті болота (і наше болото зокрема) є входами до світу богів і тому є найзручнішим місцем, де можна зробити їм найцінніший подарунок — самого себе.
— Це ж божевілля!
— Може, й так. Хоча, на мою думку, нині ми вбиваємо себе всілякими способами, які людям майбутнього видадуться божевільними. Стосовно ж дверей до іншого світу, то болото — не такий вже й поганий варіант. Не суцільна вода й не суцільна земля, таке собі підвішене місце — і не тут, і не там.
Мартін схилився над шафою, вдивляючись у тіло.
— Красень, та й годі.
Я знову зиркнув на мерця, якого задушили, випатрали й утопили, однак при цьому якимось чином обезсмертили.
— Не думаю.
Мартін випростувався, трохи помовчав, а потім заговорив величаво:
— Йдіть-но всі сюди й погляньте на цього чорного, мов дьоготь, чоловіка! Ось лежить він, моторошний та чорний, з юним обличчям кольору сажі, його змарнілі руки — мов вугільні жили, ноги — мов цурпалки усохлої лози! — Він скинув догори руки і, немов манірний актор провінційного театру, ходив довкола шафи й примовляв: — Йдіть-но всі сюди й погляньте на його жорстокі рани! Криві та звивисті порізи — то лінії ножа; кістки та череп геть розтрощені камінням; мотузка й досі впивається йому в горло! Ти ранній плід, що зрізали і кинули у яму, шукач Небес, старий, залишений навік у юності своїй. Як же мені не любити тебе!
Мартін театрально вклонився, а я зааплодував.
— Клас! Ви самі це написали?
— Каюся — сам, — відповів хранитель з винуватою усмішкою. — Я бавлюся час від часу віршами, але це просто хобі. У всякому разі — дякую, що вислухали мене і оцінили.
«Що ж робить тут, на Кернгольмі, цей дивний чоловік із даром промовця, у напрасованих штанях та зі своїми недосконалими віршами? — подумалося мені. — Він більше схожий на директора банку, а не на людину, яка живе на вітряному острові з одним-єдиним телефоном та без жодної брукованої дороги».
— Знаєте, я б з радістю продемонстрував вам решту моєї колекції, — сказав він, супроводжуючи мене до дверей. — Але боюся, що вже час зачиняти музей. Але якщо ви забажаєте прийти завтра, то…
— Взагалі-то, я прийшов, бо сподівався, що ви можете дещо знати, — сказав я, зупиняючи його на півслові і не даючи можливості випхати мене з музею. — Стосовно отого будинку, про який я питав учора. Я ходив на нього подивитися.
— Отакої! — вигукнув хранитель. — А мені здалося, що я відлякнув вас від нього. І як ся має наш особняк з привидами? Іще не розвалився?
Я запевнив його, що ні, а тоді перейшов до суті.
— Оті люди, що в ньому мешкали, — ви не в курсі, що з ними сталося?
— Вони померли. Це було давно.
Я здивувався, хоча, напевне, і не мав би дивуватися. Пані Сапсан була стара. А старі люди помирають. Та я не збирався кидати свій пошук.
— Мене цікавить будь-хто, хто там колись мешкав, а не лише директриса.
— Усі вони померли, — повторив хранитель. — З часів війни там ніхто не жив.
Я не відразу усвідомив почуте.
— Що ви хочете сказати? Якої війни?
— Коли тут кажуть «війна», мій хлопчику, то йдеться лишень про одну війну — про Другу світову. Якщо я не помиляюся, ті люди з будинку загинули під час німецького авіаційного нальоту.
— Цього не може бути.
— Може, — ствердно кивнув хранитель. — У той час на дальньому кінці острова, за лісом біля того будинку розміщувалася протиповітряна батарея. І це робило Кернгольм потенційним і легітимним об’єктом військового нападу. Втім, легітимний чи нелегітимний — німців це мало турбувало. Та як би там не було, одна з бомб відхилилася від цілі і… — Хранитель скрушно похитав головою. — Людям в тому будинку дуже не пощастило.
— Цього не може бути, — повторив я, хоча вже з дещицею сумніву.
— Може, сядеш, а я тобі чаю приготую? — спитав Мартін. — Ти чимось ошелешений.
— Та трохи в голові запаморочилося…
Він відвів мене до свого кабінету, посадовив у крісло, а сам пішов робити чай. Я спробував зібрати думки докупи. «Будинок розбомбили під час війни» — ось пояснення, чому в кімнатах повибивані стіни. Але як бути з листом від пані Сапсан із поштовою маркою Кернгольму, надісланим п’ятнадцять років тому?
Повернувся Мартін і дав мені велику чашку з чаєм.
— Я хлюпнув сюди трохи «Пендеріну», — пояснив він. — Такий собі таємний фірмовий рецепт. Враз поставить тебе на ноги.
Я подякував і відсьорбнув добрячий ковток, занадто пізно здогадавшись, що отим таємним інгредієнтом було якісне міцне віскі. Моїм стравоходом наче потік напалму прокотився.
— А й справді це дещо тонізує, — визнав я, відчуваючи, як моє обличчя поволі розпашіло.
Мартін нахмурився.
— Мабуть, треба батька твого покликати.
— Та ні, все нормально, все гаразд. Краще розкажіть мені ще про отой авіаналіт — я буду дуже вдячний.
Мартін вмостився у крісло напроти мене.
— Дивно. Ти ж казав, що твій дідо жив тут під час війни. Невже він тобі не розповідав про те бомбування?
— Мені теж дивно, — сказав я. — Можливо, це сталося після того, як він покинув острів. Наліт був на початку війни чи наприкінці?
— Мушу з соромом визнати, що не знаю. Але якщо тобі так кортить дізнатися, то я можу познайомити тебе з тим, хто в курсі, — з моїм дядьком Оґґі. Йому вісімдесят три, він прожив тут усе життя. І досі має розум гострий, як ніж. — Мартін поглянув на годинника. — Якщо ми застанемо його до початку телесеріалу, то певен, він з радістю розповість тобі все, що ти захочеш.
Через десять хвилин ми з Мартіном утопали в м’якому, як подушка, дивані у вітальні дядька Оґґі, вщент напханій книжками та коробками зі зношеним взуттям. Ламп у вітальні було достатньо, щоби освітити всі генделики Карлсбада, але всі ті лампочки, окрім одної, були вимкнені. Я зрозумів, що життя на віддаленому острові перетворювало людей на барахольників, що наживають більше, ніж можуть спожити. Оґґі сидів напроти нас — у потертій куртці та штанях з піжами, наче очікував на гостей, але не таких, заради яких варто вдягати напрасовані штани. Розмовляючи з нами, він без кінця погойдувався у своєму пластиковому кріслі на низьких ніжках. Дядько Оґґі був радий хоч із кимось поговорити, почав розводити про погоду, уельську політику та жалюгідний стан нинішньої молоді, але Мартіну вдалося скерувати його розмову до теми авіаційного нальоту та дітей з притулку.
— Звісно, я всіх їх пам’ятаю, — сказав він. — То була колекція дивних людей. Ми час від часу зустрічали їх у місті — інколи самих, інколи з їхньою вихователькою; вони приходили купувати молоко, ліки і таке інше. Коли ми казали їм «Доброго ранку», вони відверталися. Трималися відлюдно, еге ж, і жили в отому великому будинку. Ходили всілякі чутки про те, що діялося в тім будинку, але ніхто достеменно не знав.