Можливо, її заспокоїть суперечка з наукових питань.
— Тату, — раптом сказала Таня, — а правда, що оселедці в морі солоні? Так мені казав Коля. Він зовсім не визнає зоології.
— Що таке? — спитав батько. — Не розумію.
Коля перестав їсти. Здивовано витер губи і провів долонею по обличчю. Він ніколи такого не казав. Проте його здивування минуло, коли пригадав, що він ще вранці вирішив не дивуватися — ні тому, що зробить, ні тому, що скаже Таня
І через якусь мить хлопчик знову спокійно і нерухомо дивився на дівчинку ясними очима, в яких, наче з глибокого дна, спливала тиха усмішка.
— Так, не визнаю, — сказав він. — Що це за наука: у кицьки чотири ноги і хвіст.
Лоб і щоки в Тані почервоніли. Вона добре знала» про яку кицьку говорить Коля.
— А що ж ти визнаєш? — спитала вона.
— Математику визнаю… Якщо дві окружності м» ають спільну точку, то… Літературу люблю, — додав він, — це наука ніжна.
— Ніжна, — повторила Таня.
І хоча душа в неї була схильна до мистецтва, хоча вона любила і Діккенса, і Вальтера Скотта, а ще більше любила Крилова і Гоголя, проте сказала зневажливо:
Що ж це за наука: «Осел побачив солов'я…»
Так розмовляли вони, не усміхаючись власним жартам і позираючи одне на одного очима, сповненими презирства, аж поки батько, який не міг зрозуміти їхньої суперечки, зауважив:
Діти, не говоріть дурниць, я вас перестаю розуміти.
А в голові у Тані дедалі більше паморочилося, голосно стукало у вухах. їй хотілось їсти. Дівчинка знемагала від голоду. Він краяв їй груди й мозок, проникав, здавалося, в кожну краплину крові. Вона заплющила очі, щоб не бачити їжі. А коли розплющила їх, то побачила, що зі столу вже прибирають. Прибрали миску з пельменями, прибрали хліб і сіль у скляній сільниці. Тільки її тарілка ще стояла на місці. Але й її вже хотіла взяти Надія Петрівна. Таня мимоволі притримала тарілку й одразу ж прокляла свою руку.
— Ти чого? — спитала Надія Петрівна. — Може, пельмені тобі залишити?
— Ні, ні, я тільки хотіла кілька штук дати собаці. Можна?
— Будь ласка, — сказав батько, — віддай хоч усе, адже це твоє.
Таня, нанизавши на виделку кілька штук вже захололих пельменів, вийшла на ґанок. І тут, сівши навпочіпки перед старим собакою, вона з'їла їх, змочуючи слізьми.
Пес, нічого не розуміючи, голосно гавкав. За цим голосним гавкотом Таня не почула кроків за спиною.
Батькові руки раптом лягли на її плечі. Як пильно подивився він у її очі та на її вії! Ні, вона зовсім не плакала.
— Я все бачив крізь скляні двері,— сказав батько. — Що з тобою, рідна Танюшо? Яке в тебе горе?
Він підняв її над землею і потримав так, ніби хотів на власних руках зважити, чи тяжке горе в доньки. Вона потихеньку роздивлялась його. Батько здавався їй дуже далеким і великим, як ті високі дерева в лісі, котрі вона не могла охопити відразу очима. Вона могла тільки доторкнутися до їхньої кори.
І Таня легенько притулилася до батькового плеча.
— Скажи мені, що з тобою, Таню, можливо, я допоможу. Розкажи, що тебе радує, чого ти сумуєш, про що думаєш.
Але вона нічого не сказала, бо подумала:
«Ось у мене є матір, є в мене дім, і обід, і навіть собака і кицька, а батька в мене все-таки немає».
Хіба вона могла це сказати йому, сидячи на його колінах? Хіба, сказавши йому це, вона не примусила б його змінитися на обличчі, можливо, навіть пополотніти так, як не блід він — хоробра людина — перед найстрашнішим штурмом?
Вона не знала, що тепер — чи він спав, чи не спав — батько завжди думає про неї, з любов'ю вимовляє її ім'я, яке так рідко, раніше згадував. Навіть цієї хвилини, тримаючи її на колінах, він думав: «Минулося моє щастя, не колисав я її на руках!»
Про що вона могла знати?
Таня тільки притулилася до нього, схилилася трохи на груди.
Як солодко! Ох, як солодко лежати на грудях у батька! Як вона цього чекала!
Хоч тепер і не весна, і ґанок вологий од холодних дощів, і тіло в легкому вбранні мерзло на повітрі, але й пізньої осені, в ці хвилини, Тані було тепло. Вона довго сиділа з батьком, поки над дорогою у фортецю, над вибіленим вапном камінням, над будинком із скляними дверима засвітилися її рідні сузір'я.
X
![Дикий собака Динго, або Повість про перше кохання i_003.jpg](https://litlife.club/books/282069/read/images/i_003.jpg)
Воно тепер без листя. Але й без листя воно чудове. Його живі гілки сягають просто в небо, а кора темна.
Чи це в'яз, чи ясен, чи якесь інше дерево, Таня не знала, та сніг, що тепер падав, перший сніг, який, мов п'яниця, валився на нього, чіпляючись за кору й суччя, не міг на ньому вдержатися. Він танув, ледь торкнувшись його віт.
«Виходить, і по них струмить тепло, як і в мені, як і в інших», — думала Таня і легенько кивала дереву.
А Коля відповідав урок. Він стояв перед Олександрою Іванівною біля дошки і розповідав про стару Ізергіль.
Обличчя в нього було кмітливе. З-під крутого лоба блищали веселі і ясні очі. Слова, що злітали з його губ, завжди були живі.
Вчителька задоволено думала про те, що цей новий хлопчик аж ніяк не зіпсує їй клас.
— А я бачив Горького, — сказав несподівано Коля і зашарівся, бо його душа не терпіла жодної краплини похвальби.
Діти зрозуміли його ніяковість.
— Розкажи! — крикнули йому.
— Он як! — сказала й Олександра Іванівна. — Це дуже цікаво! Де ти бачив його? Ти, можливо, розмовляв з ним?
— Ні, я бачив його тільки крізь дерева саду. Це було в Криму. Але я пам'ятаю погано. Мені було десять років, коли ми з татом туди приїхали.
— Що ж робив Олексій Максимович у саду?
— Він розпалював поблизу доріжки багаття.
— Розкажи нам про те, що ти пам'ятаєш.
Коля пам'ятав небагато.
Він розповів про гористий край на півдні, де біля сірих доріг, нагрітих сонцем, за кам'яними огорожами темніє шерехате листя винограду, а вранці кричать осли.
— І все-таки діти слухали його, не ворушачись.
Тільки Таня, здавалося, нічого не чула. Вона весь час дивилася крізь вікно, де перший сніг падав на голе дерево. Воно вже починало тремтіти.
«Виноград, виноград, — думала Таня. — А я, крім ялин і ялиці, нічого не бачила».
Вона замислилася, силкуючись уявити собі не виноград, а хоч квітучу яблуню, хоч високу грушу, хоч хліб, що росте на полях. І уява малювала їй небачені квіти й колосся.
Вчителька, спершися на підвіконня, вже давно стежила за нею.
Ця дівчинка, яку вона любила більше за інших, починала її непокоїти.
«Чи не думає вона вже про танцюльки? Чудова пам'ять її не ослабла, але погляд неуважний, а минулого разу з історії вона відповідала тільки на «добре».
— Таня Сабанєєва, ти не слухаєш на уроках.
Таня насилу відвела одг вікна погляд, що блукав у її далекій мрії, і підвелася. Вона ще була не тут. Вона ще ніби не повернулася із своєї незримої далечини.
— Чого ти мовчиш?
— Він нецікаво розповідає.
— Це неправда. Він розповідає добре. Ми всі слухаємо його з задоволенням. Хіба ти була коли-небудь у Криму і бачила Олексія Максимовича Горького? Подумай тільки — живого Горького!
— Мій батько мене туди не возив! — сказала Таня тремтячим голосом.
Тим більше тобі слід послухати.
— Я не слухатиму його.
— Чому?
— Тому, що це не стосується уроку з російської мови.
Хтозна-що вона верзла.
Вчителька поволі відійшла од вікна. Її легкі, звичайно тихі кроки гучно лунали в класі. Вона йшла до Тані, прикро вражена, і її очі суворо блищали, спрямовані нерухомо вперед.
Таня покірно чекала.
Передаси після уроків батькові, щоб він завтра прийшов до мене, — сказала Олександра Іванівна.
Вона суворо глянула на Таню, на її палаючий лоб і губи, і здивувалася, як ураз зблідли ці губи, які щойно вимовили такі зухвалі слова.
— Я передам матері, вона прийде, — тихо сказала Таня.
Вчителька зволікала. Вона думала: «Що відбувається з нею? — і не знаходила відповіді.— Можливо, цей хлопчик хвилює її?»