— Пам’ятаєш, як я сказала: «Б’юся об заклад, якби тобі дати найменшу нагоду, ти б і краще зміг»?
— Так.
— Я цей заклад виграю?
Губи в неї були солодкі й вологі. Я відчував смак її подиху.
Відхилившись назад, вона сказала:
— Це буде лише раз. Ти повинен розуміти.
Я не хотів розуміти, проте розумів.
— Головне, щоб це не було… ну ти розумієш…
Тепер Енні всміхнулася по-справжньому, мало не розсміялася. Мені видно було не тільки ямочки, а й зуби.
— Щоб це не було перепихоном від вдячності? Не буде, повір мені. Востаннє, коли я була з такою дитиною, як ти, я сама ще була дитиною. — Вона взяла мою руку і поклала її на шовкову чашечку бюстгальтера. Я відчув тихий рівний стукіт серця. — Я, мабуть, ще не остаточно розібралася зі своїми проблемами з татком, бо почуваюся втішно поганою.
Ми знову поцілувалися. Її руки опустилися до мого ременя й розщібнули його. Змійка з тихим скреготом поїхала вниз, і бік долоні Енні ковзнув уздовж твердого хребта під моїми трусами. Я охнув.
— Деве?
— Що?
— Ти вже займався цим раніше? Тільки не смій мені брехати.
— Ні.
— Вона що, ідіотка була? Та твоя дівчина?
— Мабуть, ми обоє були ідіотами.
Енні всміхнулася, засунула прохолодну руку мені в труси і взяла за прутень. Порівняно з тим впевненим триманням, поєднаним з ніжним погладжуванням великого пальця, всі спроби Венді задовольнити хлопця здавалися дуже слабенькими.
— Отже, ти незайманий.
— Винен за всіма пунктами.
— Добре.
Ми кохалися не один раз (на щастя для мене, бо першого разу я протримався секунд вісім, не більше. Ну, може, дев’ять). Я проник усередину, принаймні на це я спромігся, та потім усе порснуло. Більш соромно мені було хіба що раз — коли я дав залп дупою, приймаючи причастя у Молодіжному таборі методистів, — та й то навряд чи.
— О Господи. — Я затулив очі рукою.
Енні засміялась, але по-доброму, не зловтішно.
— Може, це й дивно, але мені лестить. Постарайся розслабитись. Я піду вниз, гляну, як там Майк. Не хочеться, щоб він застав мене в ліжку з веселим песиком Гові.
— Дуже смішно. — Якби я міг почервоніти ще дужче, моя шкіра б загорілася.
— Думаю, коли я повернуся, ти знову будеш готовий. Це, Деве, один із плюсів двадцятиоднорічних. Якби тобі було сімнадцять, ти, напевно, був би вже готовий.
Вона повернулася з двома пляшечками прохолодних напоїв у відерці з льодом, та коли халатик зісковзнув з її пліч і вона постала переді мною гола, найменше, чого мені хотілося, то це «кока-коли». Другий раз був кращий. Здається, я протримався хвилини чотири. Потім вона почала тихо покрикувати, і я кінчив. От би все так кінчалося.
Ми напівдрімали, Енні — поклавши голову мені в ямку на плечі.
— Добре? — спитала вона.
— Так добре, що аж не віриться.
Її усмішки я не бачив, але відчував.
— Після всіх цих років спальня нарешті згодилася для чогось, крім сну.
— А твій батько хіба ніколи тут не зупиняється?
— Надовго — ні, та й я сюди поверталася лише тому, що Майку тут подобається. Іноді я можу подивитися в очі тому факту, що він майже напевно помре, але таке буває дуже рідко. Я просто відвертаюся від цього. Укладаю угоди з самою собою. «Якщо я не повезу його в „Джойленд“, він не помре. Якщо я не помирюся з батьком, щоб він міг приїжджати й бачитися з ним, він не помре. Якщо ми просто лишатимемося тут, він не помре». Кілька тижнів тому, вперше, коли мені довелося вмовляти його надіти пальто перед тим, як виходити на пляж, я розплакалася. Він спитав, що таке, а я сказала, що в мене скоро критичні дні. Він знає, що це таке.
Я згадав те, що сказав їй Майк на паркувальному майданчику лікарні: «Це не обов’язково мусить бути остання радість». Та рано чи пізно остання радість повинна була настати. Так буває з нами всіма.
Енні сіла й загорнулася в ковдру.
— Пам’ятаєш, як я сказала, що Майк виявився моїм майбутнім? Моєю блискучою кар’єрою?
— Так.
— Про іншу я й думати не можу. Все, окрім Майкла, просто… порожнє. Хто це сказав, що в Америці не буває других актів?
Я взяв її за руку.
— Не переймайся через другий акт, поки перший не скінчено.
Вона вивільнила руку і ніжно провела нею по моїй щоці.
— Ти молодий, але не зовсім дурний.
Мені було приємно це чути, проте почувався я таки дурним. По-перше, через Венді, але не тільки. Я знову згадав ті кляті фотографії в теці, яку дала мені Ерін. Щось у них таке було…
Енні знову лягла. Ковдра сповзла, оголивши соски, і я відчув, що знову збуджуюся. У тому, щоб бути двадцятиоднорічним, справді були великі переваги.
— А весело було в тирі. Я вже й забула, як це приємно — вимкнути голову й просто довіритися оку та рукам. Батько вперше дав мені до рук гвинтівку, коли мені було шість років. Вона була маленька, однозарядна, двадцять другого калібру. Мені дуже сподобалось.
— Справді?
Вона всміхнулась.
— Ага. То була наша з татом спільна справа, і вдала до того ж. Як виявилось, єдина вдала справа. — Вона сперлася на лікоть. — Він продавав те лайно про пекельні муки, відколи був підлітком. І річ тут не лише в грошах — його самого батьки донесхочу годували заштатними проповідями, і я не сумніваюся, що він вірить кожному слову. Але знаєш що? Все-таки він насамперед південець, а тоді вже проповідник. У нього є пікап, модифікований під його потреби, за п’ятдесят тисяч доларів, але однаково пікап — це пікап. Він досі їсть крекери з підливкою у «Шоніз». Взірець витонченого гумору для нього — це Мінні Перл[60] і Джуніор Семплз[61]. Він любить пісні про зради й генделики з кантрі-музикою. І свою зброю теж любить. Мені байдуже до його марки Ісуса, і пікап я собі не хочу, але зброя… яку він заповів своїй єдиній дочці. Я можу піф-паф, і мені стане краще. Паршива спадщина, скажи?
Я промовчав, встав з ліжка і відкрив дві «коли». Одну дав їй.
— У нього в Саванні, у його постійному будинку, щось із п’ятдесят одиниць зброї, більшість із них — антикварна рідкість, і ще з півдесятка зберігається в сейфі. У мене в самої є дві гвинтівки в чиказькій квартирі, хоча до сьогодні я вже два роки не стріляла по мішенях. Якщо Майк помре… — Вона притулила пляшку з колою до лоба, наче хотіла втамувати головний біль. — Коли Майк помре, перше, що я зроблю, — позбудуся їх. Надто велика спокуса.
— Майк би не хотів…
— Так, звісно, я знаю, але тут річ не тільки в ньому. Якби я могла вірити — як мій преподобний батько, — що після смерті за золотою брамою на мене чекатиме Майк, щоб відвести в рай, — то була б інша розмова. Але я не вірю. Я мало не надірвалася, так старалася в це вірити, коли ще дитиною була, і не могла. Бог і рай протрималися на чотири роки довше, ніж Зубна фея, та зрештою я зневірилася. Я думаю, там лише пітьма. Ні думок, ні спогадів, ні любові. Лише темрява. Забуття. Ось чому мені так важко змиритися з тим, що з ним відбувається.
— Майк знає, що там щось більше, ніж забуття.
— Що? Чому? Чому ти так думаєш?
«Бо вона була там. Він її бачив і бачив, як вона пішла. Бо вона подякувала. І я знаю, бо я бачив стрічку Аліси, а Том бачив її саму».
— У нього спитай, — сказав я. — Але не сьогодні.
Вона поставила «колу» й уважно подивилася на мене. На губах у неї грала та усмішечка, від якої в кутиках рота з’являлися ямочки.
— Другий раз уже був. Я ж не думаю, що ти зацікавлений у третьому?
Я теж поставив «колу» на тумбочку біля ліжка.
— Ну, правду кажучи…
Вона розкрила обійми.
Перший раз був ганебним. Другий — хорошим. Третій же… що ж, Бог недаремно любить трійцю.
Поки Енні вдягалась, я чекав у вітальні. Вниз вона спустилася знову в джинсах і светрі. Я згадав блакитний бюстгальтер під тим светром і, чорт забирай, знову відчув збурення внизу.