Nová Hranice je daleko. To je jasné, kdyby byla blízko, nebyla by to Nová Hranice, nýbrž Stará Hranice. Není ale tak daleko, aby ji nebylo vidět. Každý nedokoukne, ale někteří mimořádní jedinci ano, a to jsou právě ti průkopníci, které známe z plakátů.
Takový člověk samozřejmě nepoulí zraky a nevejrá, jako kdyby si nebyl jistý, co to vlastně na té Hranici je. Nesmí ale hledět lhostejně, jako kdyby koukal na tri-di. Vyhlížitel Nové Hranice dokáže rozeznat její hlavní obrysy; ty vidí úplně zřetelně a naplňují ho nadšením a sebedůvěrou. Uvědomuje si totiž, že vyhlížením si Novou Hranici přibližuje a přisvojuje a že v jistém smyslu už na ní spočívá svou nohou dobyvatele.
Vzato čistě technicky, je to otázka správně dávkovaného mhouření očí. Oko, jak známo, je opatřeno víčky a je obkrouženo prstencem mimic-kých svalů, které mohou v jednom z krajních případů oko úplně uzavřít a v druhém extrémním případě otevřít tak doširoka, že kolem bělma je vidět takové to červené.
Víčka slouží k ochraně před mechanickým poškozením, před přemírou světla a někdy také k zostření obrazu. A v tom je celý ten trik. Vyhlížitel Nové Hranice musí umět přimhouřit oči tak, aby ty radostné obrysy na obzoru viděl jasněji, a tudíž radostněji, ale aby přitom nevypadal tak, jak za mých mladých let vypadali bulíci, kteří z ješitnosti nenosili brejle a mhouřili oči do škvírek, když si nebyli jistí, jestli si to na druhém chodníku hasí Tonička nebo Pepička.
Je to tak. Mhouření očí. Když tohle zvládnete, ostatní jde samo. Na tváři vyvstanou brázdy, od kořene nosu klesající rázně dolů kolem koutků sevřených úst, aby splynuly s bradou. Jakmile se vám podaří vypěstovat si energické brázdy, lícní kosti vyvstanou jako žulová skaliska a také brada se stane mysem, který odrazí i ten nejprudší příboj osudu.
Naučte se správně mhouřit oči a stane se z vás průkopník, i kdybyste se na Lunu přistěhovali před tejdnem a zabývali se tu výrobou kremrolí. Vytáhl jsem z kapsy kudlu a pečlivě jsem vyškrábal do plakátu obdélníkové okénko; shodou okolností právě v těch místech, kde měl hrdina poklopec. Pak jsem vstoupil do kukaně, abych se přesvědčil, že jsem průzor plakátem vyškrábal ve správné výšce, abych viděl ven.
Strefil jsem se náramně. Stačilo se trochu naklonit nad stolkem a viděl jsem celý port.
Port Arkádie, jak velebně to zní.
Padl na mne smutek. Nemohl jsem to v kukani vydržet, byl bych tam umřel, a to by byla škoda, když už jsem to vydržel tak dlouho. Skoro sto pětadvacet roků. Hromskej lán času.
Vyšel jsem ven a opřel se o stěnu.
Drobně a mizerně pršelo. Kapénky deště byly tak malé, že jsem je skoro ani neviděl, zato jsem je cítil na tvářích, na hřbetech rukou, za límcem i v rukávech. Snad to byly drobné, zato ale značně rozpustilé bytosti. Vířily ve vzduchu v bláznivém tanci a k podlaze se snášely jen velice zvolna, neochotně, s mnohým okolkováním, jako by se rozmýšlely, kde mají přistát. Kdybych já byl takovou kapkou, taky by mě nelákala představa, že sebou plesknu o špinavou zem, nebo že se nechám vsáknout
cigaretovým špačkem. Místo přistání bych si důkladně vyhlédl a rozhodně bych nezamířil za límec takového dědka, jako jsem já. Pokud by to bylo jenom trochu možné, nasměroval bych si to do výstřihu nějaké mladé holky, rovnou mezi ty dva nádherné pahrbky, a tam, ve voňavém, měkkém a teplém pohodlíčku, bych si otevřel první plechovku piva, pak druhou a asi taky třetí a lebedil bych si, jak se mám dobře. Tohle bych udělal, kdyby to bylo možné. Jenže, jak každý ví, právě tohle možné není. V portu prší pořád, nebo skoro pořád, takže by to musela být hodně trhlá holka, aby přišla právě sem ve vystřižené blůzičce. V tom je ta potíž. Bláznivé holky vyhynuly brzy poté, kdy jsem přestal být mladý. Dnešní holky jsou rozumné. Ňadra obnažují jenom v soláriu a do deště chodí v pláštěnce. Kdy já naposled viděl nahatou holku v dešti!
Ono vůbec… Darmo mluvit.
Drobně a mizerně pršelo, vlhkost se snášela z obrovské výšky kupole, kde se srážela, vytvářela mračna a kondenzovala do kapek jenom proto, že městská rada šetří na klimatizaci.
Šetří na všem. Na klimatizaci a taky na osvětlení. V portu je skoro tma. Tu a tam poblikává žlutavé světélko. Mě zajímá především to jedno, žlutavé s modrým okolíčkem.
Odtud má přijít spása.
Spásu jsem dřív uslyšel, než spatřil. V mlze — a ona je to spíš mlha než déšť — se zvuk nese dále a ve tmě má člověk ostřejší sluch než za jasného světla. Klap, klap, klapity klap, zaslechl jsem ťukání drobných per-moníčků.
Je to on, starý dobrý Dědek Čuchák.
Kdyby mě Dědek v tu chvíli spatřil, zeptal by se, proč se usmívám. Jen tak, odpověděl bych. To jo, řekl by na to. Nikdy nevyzvídá. Doktor Kurz mu při té operaci vrátil opravdu lidskou podobu a z polovičního androida udělal jen čtvrtinového; ty tři čtvrtky byly skoro úplně lidské, ale i ta jediná čtvrtina stačí k tomu, aby Dědek zůstal na hony vzdálený nejedné lidské slabosti. Není zvědavý na cizí záležitosti, abych uvedl příklad.
Nevím, zda to byl doktorův záměr, či zda se mu to povedlo bezděky. Jisté je, že jinak bych s Dědkem nevydržel tak dlouho. Dřív, za starých časů, kdy se domlouval jen na krátkých vlnách, jsem ho mohl vypnout. Udělalo to cvak a mluvítko za uchem přestalo bzučet. Jenže po operaci Dědek mluvil. Bylo by to hrozné, kdyby mluvil moc, kdyby všechno komentoval a na všechno se vyptával!
Dědek ťapkal po hrbolatých, věkem zvetšelých plátech průmyslového skla. Vynořil se ze tmy, jakmile ho našly růžové paprsky majáku, který se zvolna otáčel na střeše kukaně.
Dědek kráčel pomalu. Snad přitom spal. Snažil jsem se uhodnout, zda jsou jeho brašny plné nebo splasklé. V tom zatraceném dešti nebylo vidět vůbec nic.
Došel až ke mně.
Hned jsem pochopil, kolik uhodilo.
„Nic,“ pravil jsem.
„Máš se jít vycpat,“ vyřizoval vzkaz Dědek. „Ještě říkal, že ze sebe nenechá dělat vola.“
„Je to vůl,“ řekl jsem otráveně. „Pojď, schováme se.“
Vešli jsme do kukaně. Zavřel jsem dveře. Dědek si sedl ke stolu, vzdychnul, zalovil v kapse pláště, který mu sahal až na paty, a položil plechovku na stůl.
„Pivo!“ zaradoval jsem se. „Přece jenom!“
„Moje,“ pravil Dědek Čuchák. „Moulis mi ho dal. Prý ti nesmím dát napít.“
Otevřel jsem plechovku a zavdal jsem si. V poslední době je to pivo čím dál horší.
„Jak by to poznal?“
„Moullis má svý lidi všude,“ řekl Dědek Čuchák a vyškubl mi plechovku z ruky. Taky následek zákroku doktora Kurze: Dědek už jí a pije jako každý jiný člověk.
„Poslyš, Dědku, co po tobě chtěl ten Moulis?“
„Slíbil mi, že mi dá piva, co budu chtít.“
„Když… Co za to?“
„Vyptával se na tebe.“
„Co ho zajímalo?“
„Všechno… Jak žiješ, co pořád děláš a jak dokážeš vyjít z té almužny, kterou ti dává městská správa.“
„Cos mu řekl?“
„Že jsi skromnej mužskej. Že v tvým věku už toho chlap moc nepotřebuje.“
„Dědku, tohle sis mohl nechat! Já bych toho potřeboval hodně, ale nemám na to! Sto pětadvacet let není žádnej vysokej věk.“
Dědek dopil svoje pivo. Zálohu za zradu. Jenže Dědek nezradí.
„To ho nezajímalo,“ dodal.
„Ani se nedivím.“
„Chtěl vědět, jaký vyvádíš levoty.“
„Já? Levoty v portu? Jaký může hlídač v portu vyvádět levoty?“
„On nějak vytušil, že jsi napíchnul maják.“
Když je nejhůř, cucám šťávu z té potvory na střeše, ale s rozumem. Hledím, abych se držel v mezích normy běžné spotřeby. Jak to ten Moulis může vědět?
„Nedokáže to,“ řekl jsem.
„Nesmíš to přehánět,“ řekl Dědek podezíravě.
„Ona by mi městská správa taky neutrhla hlavu.“
„Městská správa ne, ale en há, to jsou ostrý kluci.“
„Jsou to všiváci. Pověsili mi plakát na okno, zatímco jsem si dával dvacet.
Ukázal jsem na bílý obdélník, přilepený na tabuli.
Dědek se otočil. Jedno oko měl parabiotické, a tudíž stejně bídné jako lidské, ale to druhé, to byla stará dobrá kyberneťárna ještě z minulého století. Dědek měl nejméně trojnásobný rozsah viditelného spektra obyčejného člověka.