— Як на мене, цілком справний мобільник.
Пітер відійшов під затінок металевого дашка, що нависав над бензиновими колонками. Він спробував ще раз набрати правильну послідовність символів. Цього разу його було винагороджено уривчастими гудками спочатку міжнародного коду, а потім номера Беа. Притиснувши металевий прямокутничок до вуха, він дивився на незвичну блакить неба і на точені обриси дерев довкола стоянки для вантажівок.
— Алло?
— Це я, — мовив він.
— ...ло?
— Ти мене чуєш? — запитав він.
— ...чую тебе... — відповіла Беа.
Її голос було оповито хуртовиною статичних перешкод. Окремі слова вистрибували з крихітного підсилювача звуку, наче випадкові іскри.
— Я у Флориді, — сказав Пітер.
— ...середина... ночі, — відповіла вона.
— Вибач. Я тебе розбудив?
— ...люблю тебе... як ти... знаєш, що...?
— Я живий і здоровий, — відказав він (телефон у його руці ставав слизьким від поту). — Вибач, що телефоную тобі зараз, але я не знаю, чи трапиться ще можливість пізніше. Літак затримався, і ми дуже поспішаємо.
— ...е... о... в... мене... знає щось про...?
Залишивши затінок металевого навісу, Пітер відійшов подалі від машини.
— Водій не знає анічогісінько, — прошепотів він, сподіваючись, що його слова доносяться до Беа краще, ніж її до нього. — Я навіть не впевнений, чи він працює на АМІК.
— ...не питав...?
— Ні, ще не питав. Я запитаю.
Пітер почувався трохи ніяково. Вони їхали разом уже чи не півгодини, а він досі навіть не дізнався, чи шофер є штатним працівником АМІК, чи його просто найняли. Наразі Пітер довідався лише, що дівчинка на світлині над приладовою панеллю — це донька водія, що той нещодавно розлучився з матір’ю дівчинки і що колишня його теща — прокурор і робить усе для того, щоб водій пошкодував про день, коли з’явився на світ.
— Зараз... у мене в голові така каша. І я не спав у літаку. Я напишу тобі, коли... ну, ти розумієш, коли опинюся на тому кінці своєї подорожі. У мене тоді буде купа часу, і я опишу тобі всю картину. Так, наче ми подорожували б разом.
У слухавці затріскотіло, і Пітер не був певен, чи Беа раптом замовкла, чи слова її проковтнула статика. Він підвищив голос:
— Як Джошуа?
— ...перші кілька... він тільки... о... умаю... поряд.
— Вибач, зв’язок переривається. А водій показує, щоб я вже закінчував. Мені треба йти. Я кохаю тебе. Я хотів би... Кохаю тебе.
— ...тебе також...
І вона щезла.
— То була ваша дружина? — спитав водій, коли Пітер уже знову сидів у машині й вони виїжджали зі стоянки.
«Щиро кажучи, ні, — кортіло відповісти Пітерові, — то не була моя дружина, то були якісь розрізнені звуки з невеличкого металевого пристрою».
— Так, — сказав він.
Занадто складно було б пояснювати незнайомцеві, що Пітер волів спілкуватися з людьми віч-на-віч. Іноді він перебирав у цьому міру, навіть Беатріс подекуди було тяжко його зрозуміти.
— А Джошуа — так звати вашого сина? — Водій, схоже, не надто переймався всілякими там соціальними табу щодо підслуховування.
— Джошуа — це наш кіт, — відповів Пітер. — Дітей у нас немає.
— Можна зберегти собі багато нервів, — мовив водій.
— За два дні ви вже другий, хто каже мені це. Але ж ви свою донечку любите, я певен.
— Куди ж я подінуся! — водій махнув рукою у напрямку вітрового скла, прагнучи в такий спосіб позначити чи то всі свої життєві події, чи то свою долю, чи щось інше. — Хто ваша дружина за фахом?
— Медсестра.
— Хороша робота. Принаймні, краща, ніж прокурор. Покращує людські життя замість погіршувати їх.
— Ну, я сподіваюся, що пастор робить те саме.
— Звісно, — жваво відгукнувся водій. Упевненим він, однак, аж ніяк не видавався.
— А як щодо вас? — запитав Пітер. — Ви... гм... штатний працівник АМІК чи вони просто найняли вас, як таксі?
— Я працюю на АМІК уже дев’ять чи то десять років, — відказав шофер. — Переважно речі всякі вожу. Інколи науковців. АМІК проводить чимало конференцій. А ще час від часу астронавтів.
Пітер кивнув. На мить він уявив, як водій в аеропорту Орландо зустрічає астронавта. У голові постав образ бурмила з квадратною щелепою в цибулястому скафандрі, що незграбно простує залою прибуття до шофера, який тримає табличку з ім’ям. А потім Пітер дотямив.
— Я ніколи не думав про себе як про астронавта, — сказав він.
— Це слово застаріле, — погодився шофер. — Я користуюся ним лише з поваги до традиції, мабуть. Світ міняється занадто швидко. Відверни лишень очі від чогось, що завжди тут було, і наступної хвилини це вже тільки спогади.
Пітер глянув у вікно. Австострада мала такий самісінький вигляд, як і автострада у Великобританії, але тут ще були гігантські металеві дороговкази, які повідомляли про те, що такі прекрасні атракції, як річка Іконлокгатчі або Регіональний природний заповідник імені Гела Скотта десь поруч, сховані за лісосмугами. Стилізовані малюнки на рекламних щитах спонукали зазнати радощів їзди верхи або відпочинку просто неба.
— Що, крім усього іншого, мені подобається в АМІК, — сказав водій, — це те, що вони мають якусь повагу до традицій. Або, може, просто усвідомлюють цінність бренду. Вони викупили мис Канаверел, ви знали про це? Тепер він увесь належить їм. Коштувало, мабуть, силу-силенну грошей, вони могли б улаштувати свій пусковий майданчик деінде — у наші дні вдосталь вільної землі, котру можна прибрати до рук. Але вони захотіли мис Канаверел. Я називаю це клас.
Пітер невиразно мугикнув, погоджуючись. Наявність (або відсутність) класу в транснаціональних корпораціях не була тим предметом, стосовно якого він мав чітку думку. Одна з небагатьох речей, які він знав про АМІК, — це те, що вони володіють багатьма давно закинутими заводами в колись нужденних містах у країнах, що тоді входили до складу Радянського Союзу. Чомусь Пітерові здавалося, що «клас» — це не зовсім правильне означення для того, що там діялося. Що ж до мису Канаверел, історія космічних польотів ніколи не цікавила його ані крихти, навіть коли він був іще дитиною. Пітер навіть не помітив, що НАСА припинило існувати. Для нього це була та ні до чого непридатна інформація, дрібки якої Беатріс мала видобувати з газет, перш ніж ті буде підстелено під мисочки на їжу для Джошуа.
Пітер уже скучив за Джошуа. Беатріс часто йшла на роботу рано-вранці, коли тваринка ще міцно спала на ліжку. Навіть якщо кіт прокидався й нявчав, вона поквапно виходила, кидаючи: «Татусь тебе нагодує». І справді, за годину чи дві Пітер сидів уже на кухні й жував підсолоджену вівсянку, тоді як поряд на підлозі Джошуа наминав свою несолоджену. Потім кіт вистрибував на стіл і досьорбував залишки молока з миски господаря, що йому не дозволялося, коли мамуся була вдома.
— Тяжкі тренування, правда ж? — запитав шофер.
Пітерові здалося, що від нього чекають оповідок про вишкіл у військовому стилі, тести на витривалість, які під силу тільки олімпійським чемпіонам. Але нічого такого розповісти він не міг.
— Фізичні вправи є, — погодився він. — Але переважно, відбираючи до польоту, просто... опитують.
— Невже? — здивувався водій.
За якусь хвилину він увімкнув радіо. «...Триває в Пакистані, — почав серйозний голос, — тимчасом як антиурядові сили...» Шофер перемкнув на музичну станцію, і в ефірі забриніли старенькі «A Flock of Seagulls»[3].
Пітер відкинувся на спинку сидіння й пригадав запитання, які ставили йому на відбіркових співбесідах. Ці розмови в кімнаті для переговорів на одинадцятому поверсі розкішного лондонського готелю тривали по кілька годин поспіль. Одна американка була там постійно: елегантна, мініатюрно-анорексична, вона поводилася як відома балетмейстер чи балерина на пенсії. Ясноока, із гугнявим голосом жінка, працюючи, пестила в руках чашку кави без кофеїну, а команди інших спеціалістів, що постійно змінювалися, допомагали їй допитувати Пітера. Мабуть, «допитувати» було неправильним словом, адже всі ставилися до нього приязно, і Пітера не полишало дивне відчуття, що вони вболівали за його успіх.
3
«А Flock of Seagulls» (досл. з англ. «Зграя чайок») — британська група, створена в Ліверпулі 1979 року, що співала в музичному стилі «нової хвилі».